Название: Козацьке братство. Частина 1. Полковник Кульбас
Автор: Ігор Тихоненко
Издательство: Издательские решения
Жанр: Ужасы и Мистика
isbn: 9785449038555
isbn:
Головань не знав, що йому робити, він готовий був провалитися крізь землю: «Ще подумають, що я підглядаю! Не самому ж мені двері закрити. Тоді точно буде скандал». Вихід прийшов сам собою.
– Пан полковник, пробачте за сміливість, тільки дозвольте мені покликати мого товариша козака Степана Колоду. Він дуже любить зброю. А такої, як у Вас, гадаю, ще і не бачив. Не відмовте, прошу Вас.
– Хай подивиться, раз такий він любитель.
Ігнат обернувся і вже, коли виходив з кімнати, почув, як хлопнули двері.
– Е, та вже, чи не спеціально панна сама двері не зачинила. Треба уважніше до неї придивитися. Та і хвороба полковника незрозуміла. Тут треба розібратися як слід, – з такими думками Головань попрямував на вулицю за Степаном.
У дворі за столом Колода розмовляв з козаками. Ігнат з крильця покликав:
– Пішли зі мною, до хати.
– А що сталося, Ігнат?
– Підемо, зброю дивитися будеш.
– Яку зброю?
– Та пішли ти вже, потім поясню.
Увійшовши до кімнати, де донедавна сидів полковник, козаки зіткнулися з господинею. Ігнат подивився на Інгу байдужим поглядом, неначе нічого і не трапилося, й запитав:
– А де пан полковник?
– Чоловікові стало погано. Я його проводила в опочивальню.
Козаки поклонилися господині, і вишли з будинку. На вулиці вони сіли за стіл.
– А де нам можна буде переночувати, панове товариство?
– А ось стоїть хатина старого Петра Коцюби. Він там сам живе. Дружина померла, дітей немає. Він з радістю вас прийме, – сказав козак, який докладав полковникові про прибуття гінців.
– Ось спасибі, добродію, даруйте, не знаю Вашого імені.
– Я, сотник Яворний. Якщо буде потрібна допомога, то звертайтеся до мене.
Хлопці встали з-за столу і попрямували до старого Коцюби. Хатина старого козака, була невелика. Біла мазанка складалася з двох кімнат. Будинок оточувала дерев'яна огорожа. Козаки ще від хвіртки, не входячи до двору, почали звати господаря. Двері в хатині відчинилися, і на порозі з'явився невисокого зросту чоловік років сімдесяти п'яти, а може і старіше.
– А що Вам, добрі люди?
– Пустите, діду, нас до себе на постій.
– Та, Ви, напевно, січовики, посланці до полковника?
«Ну, село, – подумав Ігнат, – не встигли приїхати, вже всі про все знають».
– Так, діду, це ми.
– Заходьте, будь ласка. Ночуйте, я буду радий.
Всередині хати СКАЧАТЬ