Название: П'ятеро в ліфті, не рахуючи Музи
Автор: Стефан Піпа
Издательство: ЛитРес: Самиздат
Жанр: Приключения: прочее
isbn:
isbn:
– В якій валюті? – швидко поцікавився коротун.
– А яка у вас є? – запитанням відповів Дід Мороз.
– Гр… – почав було коротун, та похопився і менш впевнено продовжив, – Всяка є, а Вам то що?
– Та нічого, – знизав плечима Дід Мороз.
– Добродію, Ви нам підкажіть, як вийти звідси, – несміливо знову приєднався до розмови дідо.
– Дуже просто, як зайшли, так і вийдіть, – відповів Дід Мороз і розсміявся.
– То що, нам вертатися назад? – уточнив вусань.
– Як хочете, – продовжував сміятися Дід Мороз. Потім він відкрив зошит, взяв олівця, вгамував напад сміху і звернувся до людей:
– Як вас записувати?
– А навіщо це? – з тривогою в голосі запитав коротун.
– Для історії, – коротко повідомив Дід Мороз.
– Іван Тимофійович, – поважно представився дідо.
– Солунський Петро, – продовжив за ним вусань.
Дід Мороз швидко записував.
– Інга, – вирішив пожартувати молодий чоловік.
Але Дід Мороз і вухом не повів та занотував запропоноване ім’я.
– Е-е-е, – схаменувся молодий чоловік. – Я пошутив.
– Пізно, вася, – захихотів коротун. – Будеш Інгою в анналах історії.
Молодий чоловік грізно зиркнув на коротуна, той, відтворивши в голові образ серйозного міліціонера в формі, швидко заспокоївся:
– Я тоже пошутив, – сказав коротун молодому чоловікові та гордо назвав своє ім’я: – Грубий – моя погрємуха.
Дім Мороз записав і глянув на останнього з п’ятірки. Юний хлопець, відчувши спрямовану на нього увагу, відірвався від своїх думок і сказав:
– Антон.
– Добре, – закінчив писати Дід Мороз, Йдіть поки пообідайте. Ви ж їсти хочете?! – запитально і водночас ствердно, з легким притиском сказав він.
Тут всі справді відчули голод.
– Обійдіть, і з другого боку знайдете бістро, – підказав Дід Мороз.
7
Люди злізли з високих крісел, обійшли рецепцію і з тильної сторони побачили невеличкий, оточений стінами подіум висотою двадцять сантиметрів, а на ньому великий круглий дерев’яний стіл з п’ятьма сплетеними з лози кріслами.
Мандрівники всілися, роззираючись довкола. Жодних атрибутів кафетерію, крім вищезгаданих крісел і стола, не спостерігалося.
– Що за кафешка гавняна, – першим висловив своє враження молодий чоловік. Але його перебив дзвінкий дівочий голос:
– Обережніше зі словами, а то наїсися тим, про що говориш.
Інга обернувся. Поряд стояла Офіціантка в синьому комбінезоні, картатій сорочці, з червоною хустинкою на голові. В руках вона тримала п’ять великих малинових папок із золотистим тисненням на кожній – «МЕНЮ». Зробивши таке зауваження, вона поклала перед СКАЧАТЬ