Название: Vait olla ja edasi teenida
Автор: Mihkel Rammo
Издательство: Eesti digiraamatute keskus OU
Жанр: Современная зарубежная литература
isbn: 9789985328965
isbn:
„Ma olen teie toa järelevaataja, ärge võtke seda isiklikult,” kostis uksele ilmunud seersandi hääl. Hill astus tuppa ja jäi koljatit silmitsema. „Nahk harjub ära, hiljem enam ei veritse.”
„Ähh,” tegi koljat ja põrnitses seersanti, mõeldes, et tore oleks seda tüüpi veidi klohmida. Kuigi Hill oli suur, tundus ta koljati kõrval täielik jupats ja polnud kahtlustki, et too oleks ta ühe käega pikali paisanud.
„Noor, kuidas on teie nimi?” küsis jaoülem.
„Tölp,” vastas koljat.
„Tölp, ärge vanduge nii palju, sest kui ma järgmine kord mõnda raiska kuulen, siis kirjutate te seda sõna tuhat korda paberile. Selge?”
„Just nii.”
„Tore.” Hill viskas veel pilgu üle toa ja väljus.„Raisk!” surus Tölp läbi hammaste.
„Ma kuulsin seda,” kostis koridorist seersandi hääl.
Mike aga mõtles koljati nimele ja imestas, kuidas teatud nimi mõnele inimesele sobida võib. Tölp oli Mike’i arvates sellele suurele mehemürakale parim nimi.
Vaidlus
Kui Tölp oli kolm päeva järjest oma õhtuid „raiskade” kirjutamisega sisustanud ja jõudnud kaheksasajanda sõna juurde, hakkasid tema närvid vaikselt üles ütlema. Ta kõigutas ennast laua taga toolil ja oleks paar korda peaaegu tasakaalu kaotanud, kuid jäi siiski püsti.
Vilde istus akna all ja luges mingit paksu raamatut, langetas selle aeg-ajalt põlvedele ja jäi mõttesse. Siis pani ta raamatu sootuks kõrvale, vaatas vihmast lainetavat lipuplatsi akna taga ja ohkas raskelt. Ilma otseselt kellegi poole pöördumata hakkas ta rääkima.
„Neli päeva ja kuus suitsu. Jube. Ma tõmbasin varem poolteist pakki päevas, aga nüüd…”
„See on ju hea, et ei suitseta,” arvas Mike, kes midagi oma kapist parajasti otsis.
„Arvad?”
„Muidugi.”
„Seda tervise seisukohalt, aga närvid, need ju kannatavad. Ja lõppude lõpuks, närvid on kõige alus. Kui närvid ikka persse keeratakse, siis läheb ka muu tervis takka järele.”
„Suitsetamine pidi potentsile halvasti mõjuma,” teadis Samuel.
Vildele see jutt ei meeldinud, ta põrnitses Samueli tigedalt. „Mida kuradit sa selle potentsiga siin peale hakkad, sa oled meeste seas, kui veel aru pole saanud. Või oled sa mingi…?”
„Lõpeta ära, mina küll pede ei ole,” solvus Samuel.
„Oled sa oma seksuaalses orienteerituses täiesti kindel?”
Tölpi paistis pedejutt häirivat ja ta lubas kõigil näod sisse lüüa, kes seda teemat jätkavad.
„See suitsetamine…” seletas Vilde rahulikult edasi. „Kas on normaalne, kui suitsetamiseks peab enne kümme ringi ümber lipuplatsi jooksma ja siis minutiga suitsu ära kõhvima. Ma esimesel korral hingeldasin niimoodi, et ei jõudnud suitsu veel põlemagi panna, kui Valter meid juba minema jooksutas. Aga Hilliga on asi parem, tema suitsetab ise samuti ja siis on aega rohkem. Kuid mis temal viga, läheb suitsuplatsile ja tossab, palju tahab. Meie – noored, orjad, loomad, madalaimad olevused sõjaväes, peame aga kõigeks luba küsima. Hea, et veel asjal võime käia. Siin võiks, kurat, üks suitsetamisruum vähemalt olla. Ma tahtsin korra peldikus suitsetada, aga üks vanem ajateenija ütles, et see võrduks suitsiidiga, sest kui jaoülemad teada saavad, pidi põrgu lahti minema. Ta rääkis mulle, kuidas tema oli noorteajal selle vea teinud ja siis neli tundi järjest ringi jooksnud, gaasimask peas, tankimiinide mulaažid käes. Ma kuulasin teda ja andsin lõpuks oma viimase marbsigi talle, et kiusatus minust võitu ei saaks.”
Toasolijad kuulasid ja noogutasid nõusolevalt pead.
„Aga jäta maha. Sul on selleks hea võimalus,” arvas Mike.
„Pole mõtet, sest pärast noorteaega, kui see hullumaja ära lõpeb, hakkan ma ikka suitsetama.”
„Ära ole selles nii kindel.”
„Olen. Ma ühe naise pärast jätsin kord maha. Siis jättis naine minu maha ja mina tossasin jälle. See on lihtsalt paratamatus – vähemalt minu puhul küll.”
„Siis lepigi paratamatusega ja kannata jooksmine välja.”
„Sul, Abel, muidugi hea rääkida, sina ei suitseta, aga mina lähen hulluks, kui suitsu ei saa. Seda nimetatakse muide nikotiinisõltuvuseks. Organism nõuab oma osa, ja nii hulluks minnaksegi.”
„Ma tean, mul vend suitsetab,” ütles Mike.
„Jah?”
„Jah. Ja päris korralikult, oma kaks pakki põrutab päevas.”
„Seda nimetatakse juba ahelaks.”
„Vähemalt,” arvas Mike.
„Aga sina, Samuel, kas sa kah suitsetad?” küsis Vilde.
„Ei, ei ole kunagi proovinudki.”
„Sa, Säm-poiss, pole kordagi tossanud!” imestas Vilde.
„Ei, ma pole viina kah proovinud. Lahjemaid alkohole ma tarbin, kuid mõõdukalt.”
„Mõõdukus on suhteline mõiste, mõnele liiter, mõnele pool, aga kui üldse ei võta, siis on asi juba mäda. Mina olen alati öelnud, et kõik täiskarsklased on kas endised alkohoolikud või lihtsalt kiiksuga. Kuule, Samuel, aga see suitsuvärk tekitab minus kahtlusi… kas sa tüdrukuga ikka oled… ma mõtlen, noh…?”
Samuel noogutas, kuid tema silmad välkusid kahtlaselt ja jume tõmbus punaseks.
„Ei, ega selles midagi halba ole, kui sa…” Vilde ei saanud oma lauset veel lõpetatud, kui järsku laua tagant jube kolin kostis ja Tölp püsti kargas.
„Mis sa kiusad poissi, näed isegi, et ta pole keppi saanud! Jäta ta hing rahule.” Tölp põrnitses vihaselt Vildet.
„Kuule, sa hakkad päris ära keerama, mis sa õige tõmbled pidevalt, rahune kord maha, kõigil on stress, aga küll üle läheb,” rääkis Vilde endise rahuga.
„Jah, aga naised ja alkohol on sellised asjad, mida pole mõtet kogu aeg meelde tuletada. See on sama, kui kaks näljahädalist hakkaksid vestlema delikatesstoitude teemal,” arvas Tölp.
„Väga huvitav võrdlus, sa päris üllatad mind.” tunnistas Vilde.
Mike vaatas, et asi kisub vaidluseks ja üritas teemat muuta. „Huvitav, kus need teised toakaaslased ka on?” küsis ta valjult ja tõusis taburetilt.
„Viljandi mehed läksid pesema,” teatas Samuel. „Need tüübid teevad kõike neljakesi koos, nad ei suhtle teistega peaaegu üldse.”
„Jah, eks nad häbenevad, СКАЧАТЬ