Название: Merekultuurilugu. Eesti randade tuletornidest
Автор: Peeter Peetsalu
Издательство: Eesti digiraamatute keskus OU
Жанр: Книги о Путешествиях
isbn: 9789949495764
isbn:
Karl Gailit meenutab sõjasündmusi: „24. novembril kell 6.15 olid viimased sõdurid merel, õhiti Sääre majakas. Kell 7 tungisid sadamasse Nõukogude luureüksused.“272
Meie üldise merekultuuriloo seisukohalt pole siinkohal ülearune nimetada meresõitu harrastava rannarahva ammuseid praktilisi tähelepanekuid Sõrve lähiümbruse meremadalike toponüümide tekke kohta. Möldri rannast paarikümne kilomeetri kaugusel läänes varitseb meres Vasikarahu. Nime sünnilugu seostatakse sellega, et omal ajal pääsenud küla Jõppi talust lahti üks vasikas. Too üleannetu jooksis ummisjalu merejääle ja uppus rahu juures sula tagajärjel tekkinud jääauku.
Liivi lahe üht omaaegset tähtsamat kalapüügipiirkonda lahutab Sõrve rannamaast ligi 40-kilomeetrine veelahe. Kohta tuntakse Veiserahuna. Erialase ajakirja kohaselt on selle meremadaliku moodustanud piklik, kümne sülla laiune ja neli sülda kõrge kivikari. Just siin, alustele endiselt väga ohtliku rahu juures, hukkus kunagi kariloomadega lastitud laev.273 Sedapuhku jääb meil, kõrvalseisjail, üle vaid imetleda ja nautida eestlastest rannameeste seas käibel olnud rahvusliku merefolkloori vaimukust ja leidlikkust.
Aegade jooksul on saksakeelsel nimel Zerel (seega siis Sääre aadlimõis) olnud mitmeid kujusid: Cerel, Cerl, Czerell, Czerlle, Sere, Zerlle jne.274 Auväärse aadlimehe von Ekesparre kõrge ühiskondlik positsioon võimaldas tal palgata enda teenistusse kõige paremaid asjatundjaid. Kuulsa aadlihõimu sugulaste dokumendid on tallel meie Ajalooarhiivis, kus ühtlasi säilitatakse ka haruldast maamõõdukaarti aastatest 1885–1887. Kaardilt leiab ka toonase Zerelli tuletornimõisa, mille koosseisu kuulus vana meremärk Majake Swalferort.275 Kogu see pärusomandus kuulus aga Oscar Arkadius von Ekesparrele, kelle maavaldused on kaardile talletanud väga mainekas elukutseline maamõõtja Woldemar Lichingen.
Vahetult Teise maailmasõja järel Rootsis ilmunud mahukas rahvusentsüklopeedia „Svensk uppslagsbook“ sisaldab kõige muu hulgas ka märksõna fyr, see tähendab „tuletorn“.276 Teatmeteose põhjalikus artiklis on lugejale asjatundlikult lahti seletatud kunagi ammu Läänemere randades ja saartel (ka Sõrves ja Ruhnus) algeliste navigatsioonimärkidena toiminud tulekorvide tööpõhimõte. Need ülestõstetava tulega puidust tulepaagid kandsid nimetust vippfyr.
19. sajandi algupoolel said eestlased ligikaudu 41 000 erikujulist perekonnanime.277 Sel tõsisel tegevusel on aga kõige otsesem side Zerelli vana tuletornimõisaga, mille valdustes kõrgus juba 1646. aastast tulekorv ehk teisisõnu vippfyr. Hulgaliselt arvati toona olevat seda rahvast, kes oli tihedalt seotud selle meresõiduks äärmiselt olulise meremärgiga. Nii saigi praeguse Iide ja Sääre küla vahelise ahtakese maatüki ammuste tulemeeste kogukond endale ametimeeste nimetusest tuleneva eestikeelse perekonnanime Vipp.
Vaindloo majakasaarel joonistuvad juba eemalt vaadates välja virnadesse kuhjunud kriidikaljud. Sel ahtal maalapikesel ei kasva vähimatki põõsahakatist, pelgalt samblik, graniidipuru ja vetikad, mis tihedalt vanu kulunud kaljuriismete servi ümbritsevad.
Vaindloo tuletorn
koordinaadid: 59º 49,03’ N
26º 21,64’ E
ehitus- ja rekonstrueerimisaeg: 1718, 1871, 1927, 1963, 1991, 1994
tule nähtavuskaugus: 11/7 M
tuletorni kõrgus alusest: 17 m
tule kõrgus merepinnast: 20 m
Räämas majauberikud nõukogudeaegsest tuletornilinnakust, sekka mõni nüüdisehitis ja kipakavõitu viilkatusega kaevumaja, milles omapärase ehitusega veetõsteseade, ning edasi ainuüksi kivid. Idas rannajoonel asjalikult lösutav rabakivist hiidrahn – Eesti kõrgemaid (7,7 m), mõõdetud mahult (480 m³) neljas, pikkuselt (15,1 m) ja laiuselt (11,0 m) omasuguste seas kindlalt esikümnes. Ja jällegi kivid, loendamatud kivid otsekui omamoodi soomusvägi kaitsmas seda Läänemere lukuks nimetatud rannavalli Soome lahe avaosa merelainete eest.
Eesti Vabariigi territoriaalveed lõpevad siit, 6,2-hektariliselt Vaindloo väikesaarelt vaevalt kaheksa meremiili kaugusel ja Kunda jääb teisele poole, vaevu-vaevu veerandtunnise kopterilennu taha. Ligikaudu 40 km ida pool paistab Soome lahest sõbralikule naaberriigile kuuluv Gogland – Suursaar. Siinsamas kõrval, nägemiskauguses, loksuvad lained Suur- ja Väike-Tütarsaare randa.
Vaindloo saar on Eesti kõige põhjapoolsem koht, mis paikneb koos Uhtju saartega Letipea poolsaare veealuseks jätkuks oleval voorjal künnisel. Sellest on tuletatud ka Vaindloo saare rootsikeelne nimetus Stenskär (kiviskäär). Koguteos „Eesti kalanduse minevikust“ teab lisada, et sellel väikesaarel paiknesid kunagi mõned kalurite onnid, mida ka saunadeks nimetati. Arvatavasti olevat just Vainupea rannakalurid saarele nime andnud. Saare endine võõrapärane nimi oli ju Stenskär ja teadupärast kivide puudust siin küll karta pole tarvis.278 Vaindlood peeti omal ajal üheks olulisemaks peatuspaigaks arvukatele Soome lahe kaluritele ja hülgeküttidele. Nende tarbeks oli saarele rajatud mitmeid ajutisi kalurimaju ja – onne, mis pakkusid Läänemere rajuilmadega ulualust ja tormivarju. Pärispea poolsaarelt Kasispealt põlvnenud Harri Sandström annab saare nime võimaliku päritolu kohta aga veel ühe üsnagi usutava versiooni. Nimelt olnud enne inimasustuse teket sellel Soome lahe pisisaarel lihtsalt looduslik voorjas kivine rannavall – Stenskär. Siit ka rootsikeelne toponüüm. Ent saart ilmestavate rannavallide keskel leidunud aegammu siiski ka väike lapikene haljendavat maad.
Saare Stangshar-nimekuju pärineb hollandi kartograaf Johannes van Keuleni (1654–1711) merekaardilt 1687. aastast.
Põhjaranniku kalurid kasutasid oma püügiretkedel Eesti kõige põhjapoolsemat majakasaart Vaindlood ööbimispaigana. Saare kalastusonnides oodati ka tormimaru vaibumist avamerel.
Vaindloo lähiümbruse meri oli kunagistele meresõitjatele mingil määral tuttav. Hollandi kartograafi Lucas Janszoon Waghenaeri merekaart kujutab 16. sajandi lõpul kaljuna kõrguvat Suursaart seal paikneva kahe ankrupaigaga. Rootslane Johann Månszon on aga veelgi täpsem. 1644. aastal ilmunud „Mereraamat“ („Een Sjö-Book Om Siöfarten i Öster-Siön“) pakub koguni Suursaare kaudu kulgeva meresõidutee СКАЧАТЬ
271
Ibid., 297.
272
Rahva Hääl 1992, 273.
273
Meie Maa 1936, 59.
274
Saaremaa. Peatoimetaja Artur Luha. Tartu 1934, 462.
275
EAA, f. 3483, n. 1, s. 36.
276
Svensk uppslagsbook X. Malmö 1949, 850–859.
277
Oma Keel 2003, 1, 33.
278
Eesti kalanduse minevikust I. Toimetanud Elmar Pettai. Stockholm 1986, 18.