Название: П'ятеро в ліфті, не рахуючи Музи
Автор: Стефан Піпа
Издательство: ЛитРес: Самиздат
Жанр: Приключения: прочее
isbn:
isbn:
– Брейк! – строго наказав він.
Його підтримав вусань:
– Знову зійшлися півні. Досить!
– Сам ти пєтух гамбургзький, – завівся Грубий.
– Я сказав – брейк! – Іван Тимофійович підвищив голос. – Значить так, – дідо повернувся до Інги. – Грубий помилився у визначенні Вашої професії. З ким не буває. Але це не привід провокувати один одного на бійку. І до речі, – дідо повернувся до Грубого, – не всі менеджери з реклами, як Ви щойно зауважили, вішають лапшу людям на вуха. Ще не відомо, що Ви за птиця. Чим Ви займаєтеся? Га?
Грубий мовчав, не знаючи, що сказати. Дідо продовжив:
– Судячи з Вашого арго, сфера Вашої діяльності підпадає під деякі статті кримінального кодексу. Чи не так? Кажіть нам правду!
– І що це поміняє, якщо Ви почуєте правду? – з викликом запитав коротун.
– Можливо, це змінить Ваше життя, – припустив дідо.
– Дєд, не гони пургу. Шо ти мене лічиш? Я кишеньковий. Ну і шо? Побіжиш в мусарню? Да? І борсєтку я вкрав, – Грубий підняв борсетку і помахав нею перед обличчям діда. – І як вийду звідси, все одно красти буду! Поняв, да?
– Зараз мені байдуже, чим Ви займаєтеся, – спокійним примирливим тоном заговорив дідо, – Проте, волею Долі, чи якихось інших Сил, ми опинилися тут разом. І всі хочемо звідси вийти. А якщо будемо весь час сваритися і ображати один одного, то так і залишимося тут кругами ходити. Хіба не так?
Солунський уважно слухав діда і радісно з ним погодився:
– Так-так, Іване Тимофійовичу, правильно говорите. А ті бовдури геть нічого не розуміють. Давайте нарешті якось домовимося, щоб по-дружньому ставитися один до одного.
– Пакт о нєнападєнії? – скептично запитав Інга.
– Називайте це, як хочете, хоч універсалом єдності демократичних сил, але відтепер жодних сварок, крапка! Всі згодні? – закінчив свою коротку промову дідо.
Четверо ствердно захитали головами.
– Бо інакше ми всі залишимося тут назавжди! – додав аргументів Іван Тимофійович.
– А якщо комусь тут подобається? Якщо хтось тут би залишився? – мрійливо і обережно запитав Інга.
Грубий моментально «завівся» знову:
– От бачиш, дєд! Нє, ну ти подивися, подивися на нього вніматєльно, – коротун вказав пальцем на молодого чоловіка. – Це він тормозить. І як такому баклану не дати тягла? Це у вас, у інтілігєнтів, базари воспітатєльні. А тут слова вже не поможуть…
– Но-но, палєгчє, – втрутився Інга, – Маю право…
– … Парашу мити, – Грубий завершив замість нього речення.
– Значить так, – дідо остаточно взяв всю ініціативу на себе. – Пане Петро, Ви з І,нгою йдіть вперід, а я з Грубим – за вами. А Ви, Антон, – дідо глянув на юнака, – А Ви, Антон, йдіть, як собі хочете.
Вишикувавшись таким чином, п’ятеро продовжили свою подорож.
№ 1
Антон на ходу розглядав детальніше отриманий подарунок. На верхній частині плеєра, СКАЧАТЬ