Название: Andrus Ansip – halva iseloomuga tark poiss
Автор: Katariina Krjutškova
Издательство: Eesti digiraamatute keskus OU
Жанр: Биографии и Мемуары
isbn: 9789949336425
isbn:
Kui Gunnar sõjaväest naasis, oli pere suurenenud Ivari võrra. Leebe loomuga töökas mees võttis vallaslapse omaks ning katsus äia-ämma elamises ja naise kõrval kasulik olla. Varsti sündis perre ka pesamuna Andrus. Kuid sellest ajast peale läks elu nii, et Gunnar tegi juhutöid ja elas seal, kus parasjagu töötas, ning kippus üha tihedamini viina seltsis meelt lahutama.
Kasvatada üksinda, abikaasa toeta ja raamatupidaja palgast kolme last ei olnud lihtne ka eelmise sajandi keskpaigas. Pereema viibis suure osa päevast tööl ning oli tihti kurnatud ilmega ja tujukas. Ometi ei kannatanud lapsed nälga, sest Alma ja vanaisa August Julius pidasid pere toidulauale mõeldes lehma, sigu, küülikuid ja kukke-kanu. „Teisiti ei olekski ära elanud. Kass oli ka. Mingil ajal, olin vist varateismeline, viidi ahtraks jäänud lehm lihakombinaati ning uusi põrsaid ei võetud. Vanaisa oli juba liiga vana ja peaaegu pime, ei jaksanud enam,” mäletab Eve.
Ema õhutusel ristis Alma Ansip oma üheksakuuse poja Andruse (süles). (Perekond Osa erakogu)
Esiplaanil viipab käega Andrus Ansipi õde Eve Osa. Tema taga seisab Ansipite endise naabertalu perenaine Anne Sillaots, keda autorid külastasid 2011. aasta juunis. (Teet Malsroos)
Peamiselt hoidis lapsi vanaisa August Julius, kes rääkis neile köitvaid lugusid Esimesest maailmasõjast ning õpetas poistele lihtsaid meestetöid: hööveldamist, vikatile ja haamrile varre panemist, korvi punumist. „Vanaisa aitas mul inimeseks kasvada,” ütleb Andrus Kuku raadio külalisesaates. Lapsepõlvest on talle meelde jäänud vanaisa tihti korratud tarkusetera, et kõige suurem varandus on see, mille inimene kahe kõrva vahel jaksab ära kanda.
Eve aga mäletab, et vanaisaga käituti pahasti, ning tunneb seetõttu siiani kahjutunnet. „Ema ütles vanaisale sageli halvasti ja selle eeskujul ei hoidnud ka Andrus end vaos. Pimeda vanaisa enesetapp oli minu jaoks väga kurb. Vanaisa oli siis 95, ta jalad tulitasid, ta ei suutnud enam ning poos end kodus nagi külge.” Andrus oli siis 16aastane, tema vend Ivar vaid aasta vanem.
Eve sõnul erinesid vennad juba õige noorelt teineteisest: Ivar oli sõbralik, vastutulelik ja sõnakuulelik laps, kuid Andrus kippus end kehtestama. Eve mäletab, et kord oli ta poisid omavahel mängima jätnud, kuid selle peale, et vendade tüli Ivarile vereloigus lõpeb, ei oleks väiksemate järele vaadanud õde osanud tulla. Andrust häiris, kui keegi söandas tema käest midagi ära võtta, mistõttu kiskus kraaklus nii kurjaks, et poiss oli haaranud käeulatusest katkise pudeli ning selle vennale pähe löönud. „Peast tuleb palju verd. Sattusin paanikasse. Ise olin ju ka alles laps. Vanaisa aitas Ivari esmaselt kokku lappida ja arsti juurde viia,” mäletab Eve.
Eve ja Andrus on senini parajalt kangekaelsed, jonnakad ja sõnakad. Nad ei suhtle teineteisega juba aastaid, isegi sünnipäeval ei soovi õnne. Näinud aga süvenevat valitsuskriisi ja üha suuremat rahulolematust peaministriga, otsustas õde siiski vennale kirja saata. See algas ettevaatlikult ja uurivalt, sest Eve ei teadnud enam sedagi, kas Andruse vana e-aadress veel töötab: „Armas (ikka veel) Andrus! Proovin seda vana aadressi, et Sinuga ühendust saada.
Sul on kõrged ja suured mängud, ent KUNINGAS ON ALASTI. Rahvas näeb, kuid Su mitte mingit muud ametit oskavad poliitbroilerid tahavad ainult oma head elu. Värk on muutunud hullemaks, kui ülembroiler Inga Jagomäe (valitsuse kommunikatsioonibüroo juht – toim) platsile naasis. Ta hävitab Su täiega.”
Meiliaadress töötas. Ent kiri jäi vastuseta.
KINDEL KESKMINE
„Ta oli selline vaikne vennike, ei olnud eriline mürakaru,” ütleb Andruse endine matemaatikaõpetaja Toomas Mälksoo, kes püüab oma kuulsaima õpilase koolipõlve meenutamisel kõigest väest abiks olla. Isegi ta otsmik tõmbub pingsast meenutamisest kipra, aga midagi värvikat pole lisada, seetõttu nendib ta vaid: „Mina küll ei uskunud, et sealt peaministrit saab. Kindlasti polnud temas karjeristlikku külge. Mida ta sisimas tundis ja milline ta ärimehena oli, seda ma ei tea. Ta ilmus ju nii äkki areenile.” Endistviisi ei suuda õpetaja varjata hämmeldust Andruse elukäigu üle: „Et keemikust sai nii hea ärimees, on üllatav. Kuid keegi ju ei tea, kuidas võimed avanevad.”
Andrus oli erakordne laps, kuid mitte ehk harilikus tähenduses. Tema silmapaistvaimaks jooneks oli olla alati tugev keskmine. Nalja ta ei visanud, kui seda üldse tegi, siis kalambuuritses. Küsimustele vastas kindalt ja rahulikult. Seltskondadest hoidis meelsasti eemale ega kippunud lobisema. Liidriks ei pürginud ja erilisi andeid üheski aines ei avaldanud. Nii mäletab oma klassivenda Andres Saag, Andruse keskkooliaegne klassivend.
„Ausalt öeldes pole ma elu sees nii tasakaalukat inimest näinud – ja see pole liialdus. Ta tundus juba siis väga täiskasvanulik,” ütleb Saag ja lisab: „Andrus ei olnud hall. Tema võlu peitubki selles, et ta on kindel keskmine. Tema peale võib alati loota ja ta teeb raudpoldina kindlalt ära kõik, mis ta on lubanud.”
Andruse maneerid sarnanesid juba siis üpris palju praegustega. Isegi tema soeng oli sama, sest see oli kindla peale minek – pikkade juuste pärast võis jamasid tekkida. Riides käis Andus viisakalt, kuid mitte pedantselt: ta polnud lipsukandja tüüpi, vaid kandis pintsakut ja polo.
Seevastu on tema käekiri püüdlik nagu viielisel tütarlapsel. Psühholoog Avo-Rein Tereping silmitseb peaministri käekirjanäidist ja lausub, et sellisel rõhutatult kalligraafilise käekirjaga inimesel on keskmisest kõrgem kalduvus nartsissismile. „See on päris huvitav, et tal nii ilus ja korrektne käekiri on. Kindlasti on tegemist reegleid järgiva, üle keskmise süstemaatilise, oma asju ilusasti korras hoidva ja ka teiste juures seda oluliseks pidava isikuga. Võiks isegi öelda, et pedantsega. Kas tegu on ka sügava analüütikuga, seda ei oska öelda,” lisab Tereping.
Psühhiaater Jüri Enneti mõtted liiguvad samas suunas: „Ansipi käekiri on kontrolliva inimese oma. Ta kontrollib end pidevalt ja püüab eksimusi vältida.”
Andruse hinnete seas võidutsesid neljad. Õppimist kihutas takka ema Alma, kes oli nõudlik ja tegi vahel ka väiksest eksimusest suure numbri. Üksjagu kannatas kontrollimise ja nuhtlemise all Ivar, kelle õppeedukus polnud kiita. Tumedas mantlis ja kübaraga Alma käis Ivari tõttu tihti enne töölt kojusõitu koolist läbi, toidukotid käe otsas. Tal oli peaaegu alati tõsine näoilme ja silmad kippusid kergesti märjaks. Vahel kurtis Alma: „Oleks kõik lapsed sellised nagu Andrus ja Eve, mis siis häda oleks.”
Kuid Andruski ei pääsenud ema nõudlike ja varitsevate silmade alt. Veerandi lõpp osutus alati tõetunniks, sest siis võttis Alma ette ka naabripoisi ja Andruse pinginaabri Aavo Kippasto tunnistuse ning võrdles poiste tulemusi. Andruse hinded pidid alati paremad olema, ükskõik kui halvad või head need kokkuvõttes ka polnud. Nõrk hinderida tõi kaasa ema meelepaha ja Andrus teadis seda hästi. Samamoodi teadis ta, et ema ei nõustuks mingil juhul sellega, kui lapsed lõpetaksid oma haridustee keskkooliga ega läheks ülikooli. Pealegi oli ülikool ainuke viis sõjaväest pääsemiseks.
TEISE EŠELONI MEHED
Kui õppimisse suhtus Andrus leigelt, siis spordiga oli vastupidi.
„Iga ilmaga. Lume, lörtsi ja paduvihmaga. Kui olime kokku leppinud, et läheme oma iganädalasele 34kilomeetrisele Emajõe luha jooksuringile, siis ka läksime. Andrus oli ses suhtes resoluutne. Kui oli seatud eesmärk kord nädalas pikk distants läbi joosta, pidime sellega ka hakkama saama,” räägib kirjamees Ülo Russak, Andruse kooliaegne trennikaaslane.
Russaku hinnangul oli Andrusel uskumatu tahtejõud. Kui ta oli endale midagi pähe võtnud, tegi ta asja igal juhul ära, ei jätnud kordagi СКАЧАТЬ