Название: Pereettevõtluse käsiraamat
Автор: Urmas Arumae
Издательство: Eesti digiraamatute keskus OU
Жанр: Самосовершенствование
isbn: 9789949963119
isbn:
suurem riskide vältimine võib olla ka puuduseks (laienemise võimalused jäetakse kasutamata);
• ettevõtte rajajale võib olla suureks löögiks, kui laps ei ole pereettevõtte ülevõtmisest huvitatud (paraku ei saa lapsi koormata kohustusega, et nende tulevik on ette kirjutatud).
Nende eelnimetatud puudustega kui ohtudega on otstarbekas arvestada ja mõelda sellele, kuidas nende mõju vähendada. Oluline on ka pereliikmete ja teiste töötajate võrdne kohtlemine.
Pereettevõtluse seotud isikute käitumist erinevatest huvidest motiveerituna aitab mõista lk 78 käsitletud „kolme ringi mudel”.
Pereettevõtete liigitamisest
Selle kohta on maailmas erinevaid lähenemisi. Kehtiva õiguse järgi ja Euroopa Liidu klassifikatsiooni toel peame üritama tuletada Eesti konteksti sobituva.
Lühidalt öeldes pole kehtiva õiguskorra järgi tähtis, kellele äriühing kuulub (riigile, omavalitsusüksusele, Jürile, Sirjele, perele, välismaalasele vms). Omanike järgi ei teki ega muutu äriühingu liik. Samas võib äriühinguid omanike järgi praktilistel kaalutlustel markeerida eri- või tunnusnimetustega, nagu seda on ka tehtud: „riigi äriühing” ja „riigi osalusega äriühing” (või … ettevõtja) riigivaraseaduse tähenduses; omavalitsusüksuse „valitseva” või „olulise mõju all olev äriühing” (või … ettevõtja) kohaliku omavalitsuse üksuse finantsjuhtimise seaduse tähenduses (Arumäe, 2013).
Ka pereettevõtete puhul ei ole küsimus selles, et osa- või aktsiakapitali kuulumine ühele perele muudaks kuidagi äriühingu õiguslikku olemust. Teemaks on ka siin peamiselt ühingu valitsemise tasandi küsimused, kuid selle erisusega, et seadus mingit liigi erinimetust ja sellega seotud regulatsiooni ei sätesta – seadus ei kasuta mõistet pereettevõte ega sisusta seda mingilgi moel. See on oluline eelteadmine selleks, kui käsitleme küsimust, mis teadusvaldkonda pereettevõtluse küsimused võiksid kuuluda.
Eri- või tunnusnimetuse „pereettevõte” (või perele kuuluv äriühing) puhul ei ole kehtiva õiguskorra raames võimalust väita, et selline mõiste on (praktilistel kaalutlustel) kasutusel ühe või teise seaduse tähenduses. Aga võib alustada diskussioooni teemal, kas seadus peaks pereettevõtet (analoogiliselt nt riigile või omavalitsusüksustele kuuluvate äriühingutega) kui äriühingut (nt liigina: pereühing) eraldi defineerima ja selle valitsemise (või ka juhtimise) õiguslikke erisusi välja tooma (nt perenõukogu/perekoosoleku roll pereettevõtte valitsemisel/juhtimisel vms).
Äriühinguid, ka ühe pere liikmetele kuuluvaid pereettevõtteid, on väga erinevaid – väikesest koduettevõtet pidavast osaühingust Eesti mõistes suurettevõtet pidava aktsiaseltsini välja. 2014. aasta juulikuu Forbes on küll 15 suuri ettevõtteid pidavat pereettevõtet (kellest enamiku esindajad olid ka EPEL-i asutajad) välja selekteerinud, kuid pereettevõtte määratlemise juurde asudes pole põhjust ettevõtjale kuuluva ettevõtte suurust kui ühte väidetavat tunnust esile tuua. Liigitada võiks pereettevõtteid neile kuuluvate ettevõtete suuruse alusel aga küll ja siinkirjutaja arvates on kohane liigitus selline, nagu järgneval joonisel kujutatud. See liigitus ei erine sisuliselt n-ö tavaettevõtjate kohta käivast.
Joonis 11.
Mikropereettevõttena tuleb käsitada ettevõtet (äriühingut), kus töötab kõige rohkem 9 töötajat ja mille aastabilansi kogumaht on kuni 2 mln eurot või aastakäive kuni 2 mln eurot. Selliseid on Eestis enamik.
Üheks mikropereettevõtte n-ö alaliigiks võib pidada koduettevõtjat (home-based-business ehk HBB, varem nimetatud ka cottage industry), mida mõned autorid on nimetanud koduettevõtteks ja sellisena lausa pereettevõtte sünonüümiks. Sünonüümiga kindlasti tegemist ei ole – pereettevõtteks saab ükskõik kui suurt ettevõtet omavat äriühingut pidada siiski vaid siis, kui on tuvastatavad kõik pereettevõttele omased tunnused, ja see, kas pereettevõtte kontor on kodus või kuskil üüripinnal, ei oma seejuures mingit tähendust.
Olgu vahemärkusena öeldud, et koduettevõtjat iseloomustavad vähemalt kaks tunnust: 1) töökoht on kodus ja 2) töötajateks on pereliige või pereliikmed ja n-ö võõrast tööjõudu ei kasutata. Selline ettevõtluse vorm sobib nt konsultantidele, raamatupidamisteenuse osutajatele, tõlkidele, arvuti abil teenuste osutajatele, ühemehe advokaadibüroo pidajale, aga miks ka mitte kingsepale, kellassepale, mööblirestauraatorile, väiksemat sorti talumajapidamistele jt. Meenutagem, et koduettevõtjana on garaažist alustanud Apple ja Helwett-Packard ning ka Jeff Bezos alustas Amazon.com-iga HBB-na.
Autor koduettevõtlust käesolevas raamatus rohkem ei käsitle, kuna ei pea tegutsemise asukohta (kodu) pereettevõtluse eritunnuseks. Huvilistele soovitan selle kohta eestikeelseks lugemiseks Miettineni ja Tederi (2006) tööst lk 171–174.
Eelmise (2014) aasta lõpus viidati meedias46 Rahandusministeeriumisoovile muuta 2015. aasta juulist raamatupidamisseadust nii, et muu hulgas luuakse uus ettevõtte liik – nanoettevõte.
Iga nimetuse/mõiste puhul peaks jälgima, et see midagi ka tähendaks ja sobiks kehtivasse süsteemi. Detsimaaleesliide „nano” viitab millegile väga väikesele (n ehk „nano” kordaja on 10-9 = 0,000 000 001). Seega peaks nanoettevõte olema mikroettevõttest väiksem. Aga kas saab olla kehtiva jaotuse puhul veel miski väiksem kui 0 töötajat ja aastabilansi kogumaht kuni 2 mln eurot või aastakäive kuni 2 mln eurot (seega kasvõi 1 euro). Just sellised parameetrid annab Euroopa Liidu Komisjon oma soovitustes47 mikroettevõttele. Sellest ei erineks nanoettevõtte puhul kavandatav kriteerium (ettevõtte, kelle aruandeaasta kohustused ei ole suuremad kui 50 protsenti omakapitalist; bilansimaht on kuni 175 000 eurot), kuna see oleks mikroettevõtte kuni 2 mln euro kriteeriumiga hõlmatud. Seega kvantitatiivsete kriteeriumide alusel on mikro- ja kavandatava nanoettevõtte vahel raske, kui mitte võimatu vahet teha.
Tähelepanuväärne on ministeeriumi kavandatava mõiste „nanoettevõte” määratlemisel soov eristada nanoettevõtet teistest selle läbi, et nanoettevõttel (seaduses kasutatava termini järgi siis nanoettevõtjal) on üks osanik, kes on ka juhatuse liige. Seega ei räägi me sisuliselt enam ettevõtte kvantitatiivsetest parameetritest ja seeläbi sobitumisest Euroopa Liidu Komisjoni eelviidatud soovitustega, vaid muudatusest/täiendustest TsÜS §-s 25 lg 1 ning ÄS §-s 2 lg 1.
Seadus ei keela senikehtivate (täisühing, usaldusühing, osaühing, aktsiaselts ja tulundusühistu) kõrvale uusi äriühingu liike ette näha. Siiski tundub sellel alusel (üks osanik, kes on ühtlasi ka juhatuse liige) äriühingut eraldi uueks liigiks nimetada avalikkusele kättesaadava informatsiooni põhjal küsitav. Kui seda siiski suudetakse veenvalt põhjendada, ei ole detsimaaleesliide „nano” (ega nt ka „mikro”) sobiv tähistama sellist uut äriühingu liiki – sobida võiks nt üheosaühing, ainuosaühing vms. Igatahes on seaduse muutjatel siin ainest, mille üle mõelda.
Väikese pereettevõtte vastavad näitajad on 10–49 töötajat aastabilansi kogumahuga või aastakäibega 10 mln eurot, keskmisel ettevõtjal 50–249 töötajat aastabilansi kogumahuga 50 mln eurot või aastakäibega 43mln eurot ning suurettevõtjal töötajaid alates 250-st aastabilansi kogumahuga üle 50 mln euro või aastakäibega üle 43 mln euro. Nagu öeldud, vastab see Euroopa Liidu klassifikatsioonile.
Eesti väikese ja keskmise suurusega ettevõtjad (sh ka mikroettevõtjad – ka FIE-le ei ole uks suletud) on koondunud EVEA-sse, mille eesmärk on esindada ja kaitsta väike- ja keskmise suurusega ettevõtjate huve ning tugevdada oma liikmete konkurentsivõimet. СКАЧАТЬ
46
Vt nt Postimehe 10.12.2014. a. majandusrubriiki: http://majandus24.postimees.ee/3021417/riik-tahab-luua-nanoettevotte-liigituse.
47
Tegemist on Euroopa Liidu Komisjoni 6.05.2003. a. soovitustega mikro-, väikese ja keskmise suurusega ettevõtete defineerimisel. Vt: http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=OJ: L:2003:124:0036:0041:EN: PDF.