Название: Vahimehed
Автор: Jon Steele
Издательство: Eesti digiraamatute keskus OU
Жанр: Ужасы и Мистика
isbn: 9789985337875
isbn:
Ta tegi ukse lahti, astus kambrisse – väiksesse puuseintega tuppa siksakitavate palkide vahel –, mille laius oli poolteist meetrit ja pikkus kuus meetrit. Ja selleks, et laudadest kaldlae kõige madalamat kohta puudutada, tuleks tal seista iseenda õlgadel kahe kehapikkuse jagu. Läänepoolsest seinast ulatus välja väike laud ja kaks trepiastet moodustasid toa põhjaotsas kitsa voodi. Rochat pani põlema seitse küünalt ja paigutas need kambris laiali. Ta avas kapiukse ja võttis ettevaatlikult välja vana messingust laterna. Selle sees turritas poolenisti sulanud küünal. Ta arvutas, kui kaua see veel põleks.
„Natukene veel, arvan ma.” Ta võttis sahtlist uue küünla ja pistis selle mantlitaskusse. „Ikkagi en garde.”
Ta avas läänepoolses seinas otse laua kohal väikse nelinurkse akna. Ta pistis pea aknast välja, et näha teist üksikut kella, kes palkidelt alla rippus.
„Bonsoir, madame Clémence! Kas täna põletati tuleriidal mõni ketser? Ei? Kehv lugu. Jajah, ma tean, need pole enam vanad head ajad. See teeb küll kurvaks.”
Ta lõi akna pauguga kinni ja mahtus end vaevu ümber pöörama, et idapoolses seinas väike aken avada. Otse selle taga oli Marie-Madeleine. Rochat arvas, et võiks teda korraks luuaga torkida, et kontrollida, kas ta on tõesti üleval. Aga just siis hakkas kogu sõrestik ägisema, nagu haigutaks mõni väga vana proua ja ringutaks väga vanas voodis.
„Oui, madame on üleval.”
Ta kuulis, kuidas vints terastrosse sikutas, kuidas terashaamer tahapoole liikus ja …
põmm! põmm! põmm!
Palke läbistasid värinad ja tuba rappus. Ta tõmbas tikku, pani laterna põlema.
põmm! põmm! põmm!
Ta liipas uksest välja, kiirustas läbi tornikese idapoolsele rõdule. Ta seisis rauast piirde ääres, otse Marie-Madeleine’i ees.
põmm! põmm! põmm!
Ta püsis täiesti vagusi, oodates, kuni Marie-Madeleine’i hääl oli peaaegu vaibunud. Siis tõstis ta laterna pimedas üles.
„C’est le guet! Il a sonné l’heure! Il a sonné l’heure!”
Kaks
See oli jälle seal.
Ta nägi seda läbi vihma.
Kellatornis liikus valgus ringi.
Ta märkas seda esimest korda, kui oli eelmisel suvel korterisse sisse kolinud, toona liikus see samamoodi nagu praegu. Siis oli ta istunud tualettlaua taga, kamminud harjaga juukseid, seadnud end valmis ööks linna peal. Talle tuli meelde, kuidas tema pilk oli saatnud akna taga lendlevaid pääsukesi. Lausanne’i katedraal seisis õhtutaeva viimase kuma taustal.
Kena, mõtles ta, „Addamsite perekonna” moodi kena. Just siis nägi ta tornis valgust, mida viibutati tema poole. Siis kadus see vaateväljast ja ilmus järve pool uuesti välja. Seda viibutati veel ühe korra, vuhh, ja kadunud see oligi.
Taskulambiga öövaht, arvas ta.
Aga kui ta oli seda veel paar korda näinud, sai ta aru, et öövaht ilmus välja ainult siis, kui katedraali kellad olid täistundi löönud. Öövaht alustas alati kell üheksa õhtul, liikus tornis alati vastupäeva. Ida, põhi, lääs, lõuna. Siis sai ta aru, et öövahil ei olnudki käes taskulamp, vaid latern. Ja jäi mulje, nagu ta hüüaks igal rõdul midagi.
Ühel õhtul läks ta just enne kella üheksat rõdule ja ootas. Kellad lõid üheksa korda ja nagu imeväel, seal see öövaht oligi. Ja jumala eest, ta hüüdis midagi. Aga öövahi häält ei olnud Pont Bessières’i liiklusmüras kuulda. Ta haaras mobiili, et saata õele Los Angelesse sõnum.
anny sa ei usuks seda. nad on siia kellatorni hullu kinni pand. tal on latern ja ta l6ugab 88siti. ma n2en teda just praegu!
kat, ole ettevaatlik. frankenstein oli shveitsist
minu arust saxamaalt
too oli hitler
tres kahtlane. musi kõigile☺
tule koju ja anna ise. vanemate komplekt ikka lylib t2iega. lapsed nutavad, pean minema
Enne tänast õhtut oli ta kellatornist paistva valguse unustanud.
Üheksased kellad ja kuku-kuku-kuku.
Ta lõpetas juuste harjamise, vaatas peeglisse. Kahekümnekuuene ja mitte ainsatki kortsu. Veidi lauvärvi, silmapliiats, õrn ripsmetušš. Midagi pole rohkem vaja. Ülejäänu jäi tema pähkelpruunide silmade hooleks. Asi oli vasaku silma defektis – iirise sees väänles üks hõbedane jooneke. Mehed märkasid seda, siis jäid seda vahtima, siis olid nad sõltuvuses.
Tänane õnnelik saak oli keegi kahe nimega britt. Vanemosanik Londoni suurimas advokaadifirmas. Mees oli palunud, et ta jätaks juuksed lahtiselt õlgadele nagu fotodel. Kõigile klientidele meeldis ta just sellisena nagu fotodel. Nagu Playboy UCLA tüdrukute numbris.
Napilt täisealine Katherine Taylor oli esikaane staar. Foto pealkiri oli: „Cool nagu Jean Seberg, ilus nagu ingel”. Kui ajakiri lahti lüüa, siis sai näha tema alasti väljasirutatud keha pangakeldris rahakuhja otsas, mis viitas tema peaerialale – rahvusvahelisele majandusele –, mis ei olnud tõsi, aga keda perset see huvitas? Järgmisel fotol ratsutas ta baaritoolil, peas ainult prantslaslik barett, mis viitas tema kõrvalerialale – prantsuse filoloogiale –, mis oli tõsi, aga keda see jällegi huvitas? See oli ajuvaba, lihtsalt julgustükk. Aga pärast nädala jagu proovipildistamist valiti ta välja. Korraga sai sellest ajuvabadus, mille eest maksti viiskümmend tuhat dollarit. Playboys kutsuti seda õppestipendiumiks. Naera ribadeks, mõtles ta. Miljon tüüpi peksavad pihku ja kujutlevad, et nad ei pressi endalt ise pauku välja, vaid kepivad teda … ja seda kutsutakse õppestipendiumiks. Ta naeris kogu tee panka, imestades, kui ajuvabaks võib asi minna.
Vastus selgus aasta pärast Sunseti avenüül Marquis’ hotellis.
Ta pidi sõbrannaga õhtul linna peale minema, too jäi hiljaks. Katherine ootas baarileti ääres. Baarimees pakkus talle jooki, mille oli saatnud keegi baaris istujatest, ta lükkas joogi eemale. Mõne minuti pärast seisis tema kõrval hästi riides tüüp, kes küsis, kas võiks teda oma bossile esitleda. Mees rääkis araabia aktsendiga.
„Esitleda … sinu bossile. Las ma küsin sult midagi, poisu. Kas ma näen välja nagu mingi uus toode, mida esitletakse?”
„Palun, preili, ma ei tahtnud teid solvata. Minu boss istub seal.”
Katherine nägi kallis rätsepaülikonnas korralikku ärimeest omaette nurgas istumas. Talle pakkusid seltsi espresso ja klaas vett.
„Nii et kes su boss on?”
„Ta on prints Saudi Araabia kuninglikust perest. Ta soovis, et ma ütleksin teile, et ta imetles teie fotosid väga ja et tal oleks hea meel, kui te tema lauda tuleksite, palun.”
„Prints. Ja sina kutsud teda „bossiks”. Kas „isand” ei oleks parem?”
СКАЧАТЬ