Название: Vahimehed
Автор: Jon Steele
Издательство: Eesti digiraamatute keskus OU
Жанр: Ужасы и Мистика
isbn: 9789985337875
isbn:
„Teie kiivrisse kirjutatud sõnad, kas need on luuletusest?”
„Räägitakse, et ühest vähem tuntud piibli raamatust. See on minu kompanii moto.”
„Kurb küll, aga ma ei ole usklik.”
„Pole hullu, leitnant, mina pole ka.”
Edward uuris sõduri vormiriideid. Krae ja varrukate küljes ei olnud tähiseid. Pataljoni või brigaadi ei saanud millegi põhjal kindlaks teha. Ja Edward nägi, et sõduri gaasimaski komplekti all oli vöö vahele topitud mudane nuga. Nuga jättis jõhkra mulje, gurkha rügemendi palgasõduritel olid samasugused.
„Ärge muretsege, leitnant, ma ei ole spioon, kes on saadetud eelposti vaatlejaid tapma.”
„Ma ei mõelnudki …”
„Loomulikult mõtlesite. Pidite ju nende suhtes silmad lahti hoidma.”
Edward sai aru, et just seda oli ta mõelnud. Ja ta imestas, miks tal oli selle mõtlemiseks nii kaua aega kulunud.
„Asi on teie käitumises. Selles, kuidas te üle eikellegimaa tulite.”
„Praegu pole vaja midagi karta. Mul õnnestus siin sektoris kogu hirm hävitada.”
Aga Edwardil tekkisid kahtlused.
„Sõdur, öelge oma kompanii ja pataljoni nimi.”
„Tähendab, mis sellest veel alles on. Pool kompaniid sai d’Elville’ metsas hukka.”
„Mul on kahju.”
„Mis seal ikka, töö on selline. Minu kompanii ei kuulu ühegi pataljoni juurde. D’Elville’ metsas olime lõuna-aafriklastega. Siin alustasime kanadalastega, nüüd oleme koos brittidega. Me oleme pigem nagu sahkermahker-tüüpi. Teeme oma tööd salaja.”
„Nugadega.”
„Jah.”
„Te olete palgamõrvar.”
Sõdur naeratas.
„Mind on hullemate nimedega kutsutud.”
„Miks te siia tulite?”
„Ma ju ütlesin, mulle anti käsk teid üles otsida.”
„Milleks?”
„Et teid kaitsta.”
„Kes selliseid käske annab?”
„Käskude poolest oleme ühes paadis. Pole aimugi, kust nad tulevad, pole valikut nende täitmisel. Aga nii palju, kui ma aru saan, on Saksa poolel üks sõdur, kes tahab teid tappa.”
„Kogu Saksa sõjavägi tahab mind tappa, ja teid ka, meid kõiki. Miks ma peaksin ühte sõdurit teistest rohkem kartma?”
„Sest see sõdur on teistsugune, leitnant, ta on hingede õgija. Ja ta ei ole siin üksi, neid on tuhandeid. Sel ajal, kui meie vaikselt puhkame, seatakse lahinguväljal mõlema poole sõdureid tapatalguteks valmis. Rääkimata tsiviilisikutest, kes ette jäävad. Selles kuradi sõjas, mis pidi lõpetama kõik kuradi sõjad, on seni surma saanud kolmteist miljonit. Mida mehaanilisemalt tapatalgud käivad, seda rohkem vaenlane sigib. Ja raisk, siin kandis on vaenlasest tapatalgute alal saanud juba väga kõva käsi.”
Edward vaatas sõdurile silma, tolle pilk oli peaaegu hüpnotiseeriv. Sõdur oli hull. Edward oli kuulnud, et kaevikutes juhtub selliseid asju. Hingemattev õudus, lõputu surm ajasid viimsegi mõistuseraasu minema. Ta vaatas uuesti sõduri nuga ja vormiriideid ja tundis, kuidas hirm tallegi ligi tükkis. Need, mida tema pidas mudapritsmeteks, olid hoopis kuivanud verenired.
„Ei, leitnant, ma võin küll kahtlane tunduda, aga ma ei ole hull. Te peate minu sõnu uskuma. Ma olen teie poolel, ma tõin sõnumi.”
„Mis sõnumi?”
Sõduri pilk läks ekslema.
„Teelolnud pole saanud magusamat und kui tema siis, kui käes kahe elu vahel videviku viiv, kui öö esimene valgus ja varjud matavad kaduviku, häid, armsaid, kalleid asju, mis eales tulevad või olnud.”
Edward nägi ennast kahe aasta eest. Inglismaal, kirjutuslaua taga, sõnu otsimas. Tema naine istus sealsamas kolde ääres, luges Keatsi.
„Ma ei saa aru, need on minu sõnad. Mul on meeles, kui need kirjutasin.”
„Jah, ma tean kõiki teie luuletusi.”
„Peale paari üksiku pole minu luuletusi avaldatud ja ma …”
„… avaldasite need Edward Eastaway nime all, sest ei tahtnud oma proosakirjaniku nime kasutada. Aga tegelikult kartsite, et neid ei võeta äkki hästi vastu. Kartsite, et satute jälle meeleheite küüsi, mis on teid terve elu painanud.”
Ta vahtis sõdurit, kes teadis Edward Thomase kõige salajasemaid mõtteid.
„Kuidas te selliseid asju teate?”
„Sest ma tean, et te ei mäletanud oma nime enne seda, kui ma selle teile ütlesin. Sest ma tean, miks siin on jäänud nii vaikseks ja miks kõik tundub paigal seisvat. Sest ma tean neid sõnu, mida te püüdsite enne minu tulekut meelde tuletada, neid päeviku viimastele lehtedele kirjutatud ridu. Sest ma tean, et eile oleksite siinsamas peaaegu surma saanud, aga mulle ei antud siis käsku teid üles otsida, sest teie aeg ei olnud veel käes.”
Edward nägi end mäe otsas.
Eile, lihavõtete esimesel pühal.
Ere päike, soe päev.
Saksa suurtükkide hajus tuli meie poole pihta.
Nad korrastasid patareid, seadsid tehnikat rünnakuks paika. Liinist ainult pooleteise kilomeetri kaugusel tulistati Achicourti küla lõuna ajal kõvasti. Vaikusehetkedel märkas ta, et talve lume ja külma vihma järel olid linnud ja taimed ja lilled siia luupainajalikule maastikule tagasi tulnud. Pärastlõunal paigutas ta valveposte kaitseliinile ja kõndis eelposti juurde, kus tulistas kolm korda, et Saksa suurtükkide laskeulatust täpsustada.
Ta kuulis, kuidas mürsk lendas müdinal tema poole.
Ta nägi end kukkumas, pead kätte alla peitmas ja silmi sulgemas. Ta tundis, kuidas mürsk maasse kaevus, ta teadis, et plahvatus rebib tema keha tükkideks … Midagi ei juhtunud. Ta võttis käed silme eest ja nägi Saksa mürsu otsa maa seest välja turritamas nagu mingit tobedat asjandust. Praak, kämbude hiiglaslik mürsukobakas oli praak.
Kui õhtul ohvitseride sööklas öeldi, et eesootava rünnaku ajal läheb ta samale eelpostile, siis möirgasid kõik naerda. Nad patsutasid talle selga ja õnnitlesid teda. Talle tuli meelde, et keegi oli teinud nalja: „Kui korra juba niimoodi vedas, siis ei juhtu temaga kusagil midagi.”
Ja ta nägi end uuesti mäe otsas, enne koitu, lihavõtete teisel pühal, 1917. aastal. Heki taga, binokkel ees, otsimas üle eikellegimaa paistvaid vastutule sähvatusi.
Oli kuulda häält, vihast ja vihisevat häält.
… СКАЧАТЬ