Название: Kagu-Aasia
Автор: Karin Dean
Издательство: Eesti digiraamatute keskus OU
Жанр: История
isbn: 9789985328989
isbn:
Ka meedia on oluline infoallikas kaugete maade kohta, serveerides aga uudiste näol kaadreid eelkõige just momendil toimuvast. Need valitud hetked ei anna aimu igapäevaelust, kui tegemist pole just dokumentaalfilmiga, vaid teavitavad millestki toimunust. Kagu-Aasias nagu ka Eestis toimub aga midagi kogu aeg, ent rahvusvaheliste agentuuride vahendusel jõuab sellest meieni vaid erakordne, ebatavaline või siis kurioosne. Igapäevane ei ületa ju uudisekünnist. Uudistes jääb väheks ka kaunist eksootikast, mida müüvad turismireklaamid ja tahtmatult edendavad paljud reisijad. Konkurentsitihedas uudistemaailmas peab kuvandite müümiseks leidma teisi mooduseid. Uudistes müüvad efektid, kontrastid tavapärasega, kahjuks ka kannatused ja õnnetused, mitte ilusad pildid. Uudislood peavad olema lühikesed, haaravad ja visuaalselt atraktiivsed või negatiivses mõttes šokeerivad, märgib iiri päritolu poliitgeograaf O’Tuathail (2000). Kagu-Aasia kindlasti ei paikne maailmas esireas sõdade, veriste terrorirünnakute, piiri poole jooksvate sõjapõgenike, põlevate majade, ohvriterohkete rongiõnnetuste, enesetaputerroristide ega levivate haiguste poolest. Vietnami sõda, mis kohapeal on tuntud hoopis Ameerika sõjana, meenub mõnele lugejale ehk vaid ähmaselt lapsepõlvest. Kambodža genotsiidist 1970. aastate teisel poolel ollakse ilmselt ka kuulnud, vähem aga Indoneesias 20. sajandil ümberasustatud miljonitest inimestest või Tai sõjaväe poolt korda saadetud vägivallast 1990. aastatel. Indohiina poolsaarel on pärast külma sõja lõppu valitsenud rahu ja areng, mille lühidalt võtab kokku ühe Tai poliitiku tuntud loosung „lahinguplatsilt turuplatsile”. Selle kõigega kaasnevaid laialdasi probleeme on aga lühivõi päevauudistes kajastada keeruline ja aeganõudev. Visuaalsete efektide poolest vaesed sündmused ja uudised, mille süžeed on ka keerulised, nõudes detailsemaid arusaamu varasematest arengutest, ei jõua sageli maailma meediavõrgustikesse. Näiteks võib tuua rohujuuretasandil võitlust õiguste eest, keskkonnakaitse teemasid, opositsiooni võitlust poliitikas kaasa rääkimiseks ja korruptsiooni. Nendes arengutes ei toimu midagi otseselt skandaalset, mastaapset või ohvriterohket. O’Tuathail (2000) märgib tabavalt, et maailma meedia on loonud televisiooni-näitemängud, milles dramaatilistes konfliktides kohalikel lavadel esinevad vaid selge sõnumiga tegelased.
Eestikeelsetes uudistes on Kagu-Aasia viimase kümne aasta jooksul esinenud üksikute suurte näitemänguliste sündmustega. Need olid tsunami, orkaan, sõdurite püssitule eest põgenevad mungad ning relvastatud rahvamassid keset ühe armastatud turismimaa pealinna ja lennujaamas, kus viibis ka eestlasi. Tsunami ja selle katastroofifilmiga sarnanev hävitustöö Tais ja Indoneesias 2004. aastal šokeeris kogu maailma. Nii ka 2008. aastal Myanmaris hävingut toonud orkaan Nargis ning tollase sõjaväelise hunta keeld mitte lubada esimese nädala jooksul riiki välisabi. Eesti meediauudiste luubi alla – nagu mujalgi maailmas – on Kagu-Aasia toonud ka Myanmari munkade massidemonstratsioonid muljetavaldavate kaadritega ussina vooklevast punaste mungarüüde kilomeetripikkusest sabast 2007. aastal, üheksapäevane Bangkoki lennujaama haarang kollastes särkides radikaalse rühmituse poolt 2008. aastal, ning muidugi ka see, kui Bangkoki kesklinnas sõitsid tankid ja linn põles 2010. aasta kevadel. Eesti televisioonis on jooksnud ka paar dokumentaalfilmi Myanmari sõjaväerežiimi tekitatud probleemidest ja kannatustest, ning 2010. aastal dokumentaalfilmide kategoorias Oscari nominendiks esitatud Anders Østergaardi VJ Burma (2008) jooksis ka PÖFFi ametlikus kavas.
Internetist saadavas teabes orienteerumine on infopakkujate suure hulga ja erineva kvaliteedi tõttu keeruline ja libe tee, eriti algajale Kagu-Aasia uurijale. Tuleb teada, millised kohalikud ingliskeelsed internetiajalehed on valitsuse häälekandjad (nagu New Light of Myanmar, mitmed Vietnami ja Laose ajalehed, The Straits Time Singapuris ja New Straits Times Malaisias) ja millised toetavad varjatult teatud erakondi (näiteks Bangkok Post ja Nation Tais), millised aga lähtuvad piiramatust sõnavabadusest (näiteks The Irrawaddy, Malaysiakini, Asia Times Online, paljud tuntud blogid). Ilmselt ei oleks ka asjatundmatu võtnud tõe pähe Myanmari sõjaväelise režiimi häälekandja raporteid näiteks valitsuse narkootikumide salakaubaveo vastu võitlemise kohta. Ent kummad raportid on lähemal tegelikkusele, kas Myanmaris asuva rahvusvahelise organisatsiooni, kes seal tegutsemiseks vajas sõjaväelise režiimi luba, või Tai poole peal meediavabadust nautiva Myanmari eksiilaktivisti omad? Birma uuringute konverentsil 2010. aastal Marseille’s analüüsisid panelistid riigis tegutsevate rahvusvaheliste organisatsioonide dilemmasid olukorrast piiranguteta raporteerimise ja riigis tegutsemise loa säilitamise vahel, mida väljastab valitsus, samuti mitmete eksiilis baseeruvate organisatsioonide erinevat professionaalsuse taset, erapoolikust, eksiilimeedia rolli uudiste loomisel ning nende allikaid. Ettekannete ja arutelude raames palus üks segadusse aetud Myanmari-uurija paneliste mitte enam jätkata arutelu sellest, kuidas infopakkujad suhestuvad üksteise ja kontekstiga, vaid lihtsalt nimetada need allikad, mille informatsiooni võiks usaldada. Panelistid soovitasid tal teha neid otsuseid ise, kõiki keerukusi arvesse võttes ja kriitiliselt.
Rahvusvahelised abi- ja arenguorganisatsioonid ning valitsusvälised organisatsioonid on võitnud väiksema, ent arvestatava niši, turu ja publiku, mõjutades lisaks teadmistele ka poliitikat. Nende levitatavad teave ja kuvandid varieeruvad vastavalt tegevusvaldkondadele ja teemade aktuaalsusele maailma ühiskondlikus elus. Pole harv juhus, kui taolised organisatsioonid loovad läänes ettekujutusi abitutest inimestest õnnetutes arenguriikides, kus võideldakse tagurlike iganditega ja unistatakse progressist, kaasaegsemast ühiskonnast, demokraatiast ja õigustest, mille mudelit loomulikult pakub lääs. Abiorganisatsioonide plakatitel leiab üsna sageli poolpaljaid räbalates lapsi, loodusõnnetuste ohvreid, hõimuriietes mägilasi ja teisi erinevaid abivajajaid räämas äärelinnades või bambusest külahurtsikutes. Nendele lubatakse-pakutakse riideid, süüa, meditsiiniabi, koole, külakaevusid, arvuteid, inimõigusi. Areng on väga mitmetahuline teema – nii ühiskonnateaduste alavaldkonnas nimetusega „arengu uuringud” kui ka kohalike riikide ja rahvusvaheliste organisatsioonide poliitikas, või siis sageli kahe eelneva suhtes hoopis üsna tõredalt meelestatud kohalikes kogukondades. Tuleb teada tausta ja kohalikku konteksti. Muidu võib juhtuda, et näiteks Mekongi lisajõele Nam Theunile kahe hüdroelektrijaama ehitamist Laose Demokraatliku Rahvavabariigi valitsuse loal peetaksegi arenguprojektiks, mille eesmärgiks, nagu projekti kodulehel kirjas, on vähendada elanikkonna vaesust. Nimetatud projekti koduleht kuulutab, et kogu ettevõtmise üheks nurgakiviks on looduskaitseala loomine, ning asustades 6200 inimest ümber tammi jaoks vajaliku 450 ruutkilomeetrise veereservuaari loomiseks, paraneb märgatavalt kohalike eluolu. Kuid kelle ja mille arengut silmas peetakse, kui tohutult suure hüdroelektrijaama ehitamisel osalevad Electricite de France (35 protsenti), Electricity Generating Authority of Thailand (25 protsenti), Ital-Thai Co (15 protsenti) ja Laose valitsus (25 protsenti) ning toodetud elektrienergiast kavandatakse 95 protsenti müügiks Taisse?
Problemaatiline pole õige või vale esitus, vaid laiahaardeline reduktsionism – see, et ühiskondi ja kultuure kujutatakse ühe omaduse järgi, homogeniseeritakse ja külmutatakse ajaloos, on märkinud türklasest ühiskonnateadlane Arif Dirlik. Ta ei süüdista idamaade „orientaliseerimises” mitte ainult läänt ja selle imperialistlikke huve (erinevalt Edward Saidist raamatus „Orientalism”), vaid näitab, kuidas niinimetatud idamaalased enda esitlemisel sellega ka ise aktiivselt tegelevad. Kagu-Aasia turismiametid meelitavad külastajaid, lubades just oma riigile-rahvale unikaalset kultuuri ja hulgaliselt tõendeid pikast ja suursugusest – kuningate, dünastiate ja vallutuste – ajaloost. Selleks luuakse inglise keeles kõlavaid ja läbimõeldud rahvusvahelisi turismikampaaniaid nagu „Tai – naeratuste maa”, „Malaisia – СКАЧАТЬ