Название: Mīlulis
Автор: Gijs de Mopasans
Издательство: Jumava
Жанр: Зарубежная классика
isbn: 978-9934-11-800-5
isbn:
No Diruā istabas loga piektajā stāvā skats vērās uz Rietumu dzelzceļa milzīgo stigu, kas vīdēja kā dziļš bezdibenis, tieši tur, kur beidzās tunelis, netālu no Batinjolas stacijas. Jaunais vīrietis atvēra logu un atspiedās ar elkoņiem pret aprūsējušo dzelzs palodzi.
Lejā, melnās bedres dziļumā, trīs nekustīgas, sarkanas signālugunis izskatījās kā apaļas zvēra acis, un tālāk bija redzamas vēl citas un vēl citas tālāk. Ik mirkli tumsā atskanēja stiepti vai aprauti svilpieni, daži pavisam tuvu, citi tālu, tikko sadzirdami, – tie atplūda no Anjēras puses. Tiem bija dažādas noskaņas, gluži kā balsu saucieniem. Viens no tiem tuvojās, tā žēlabainais kliedziens pieauga ar katru sekundi, un tūlīt pat parādījās liela, dzeltena gaisma, kas ar milzīgu troksni skrēja uz priekšu; Diruā redzēja, kā tunelis aprija garu vagonu rindu.
Pēc tam viņš nolēma: “Pie darba!”
Nolicis lampu uz galda, viņš attapās, ka mājās ir tikai vēstuļu papīrs.
Nekā darīt, jāatver lapa visā platumā un jāraksta uz tās pašas. Diruā iemērca spalvu tintē un rūpīgi, akurāti uzrakstīja:
Āfrikas strēlnieka atmiņas
Tad viņš prātoja, kā nu iesākt.
Pieri atbalstījis plaukstā, viņš sēdēja un stingi vērās uz galda atlocītajā, baltajā papīra lapā.
Ko lai saka? Tagad vairs neienāca prātā it nekas no tā, ko pats nesen bija stāstījis, neviena anekdote, neviens atgadījums, gluži nekas. Piepeši viņš nodomāja: “Vajag iesākt ar aizbraukšanu.” Un tad uzrakstīja: “Tas bija 1874. gadā, maija vidū, kad izvārgusī Francija atņēma elpu pēc briesmīgā gada katastrofām…”
Diruā apstājās, nezinādams, kā piesaistīt turpmāko: iekāpšanu kuģī, braucienu, pirmos iespaidus.
Minūtes desmit velti lauzījis galvu, viņš nolēma ievadlapu atstāt uz rītdienu, bet tagad tūlīt ķerties pie Alžīras aprakstīšanas.
Viņš uzšņāpa: “Alžīra ir pavisam balta pilsēta…” – un tālāk netika. Viņš skaidri atcerējās jauko, gaišo pilsētu, kas ar savu namu plakanajiem jumtiem līdzīgi kaskādei slīd no pakalna lejup pa nogāzi līdz pašai jūrai, bet neatrada vairāk ne vārda, lai izpaustu to, ko bija redzējis un izjutis.
Pēc lielas piepūles viņš piemetināja: “Daļu tās apdzīvo arābi…” Tad nometa spalvu uz galda un piecēlās.
Uz šaurās dzelzs gultiņas, kur viņa augums bija atstājis iespiedumu, nosviestās ikdienas drānas izskatījās pretīgas kā līķa skrandas morgā: tukšas, apdilušas, sagumzītas. Un uz salmu pinuma krēsla uzliktais zīda cilindrs, viņa vienīgā cepure, šķita atvāzta, it kā ubaga dāvanu lūdzot.
Uz pelēkajām, ar ziliem puķu pušķiem rotātajām tapetēm bija tikpat daudz traipu, cik pušķu, vecu, aizdomīgu traipu, par kuriem neviens nevarētu pateikt, vai tie radušies no saspiestas blakts, no eļļas piliena, no taukainiem pirkstiem vai no ziepju putām, kas izšķaidītas, mazgājoties mutes bļodā. Tas viss oda pēc apkaunojošas nabadzības, Parīzes mēbelēto istabu nabadzības. Diruā modās izmisīgs niknums pret savu nabadzīgo dzīvi. Ir jāizraujas no tās ārā, tūlīt pat, jau rīt vajag darīt galu šai trūcīgajai eksistencei.
Pēkšņi viņā atgriezās dedzīgs darba prieks, viņš atkal atsēdās pie galda un no jauna sāka meklēt teikumus, ar kuriem varētu labi atspoguļot dīvaino, valdzinošo un savdabīgo Alžīru, kas ir kā priekštelpa uz noslēpumaino, neizdibināto Āfriku, klejojošu arābu un nepazīstamu nēģeru cilšu Āfriku, neizpētīto un vilinošo Āfriku, no kurienes mūsu zooloģiskajos dārzos reizēm nokļūst gluži neiedomājami dzīvnieki, kuri šķiet nākuši no pasaku valstības: strausi, šīs neparastās vistas, gazeles – brīnum graciozās kazas, pārsteidzoši groteskās žirafes, svinīgie kamieļi, ērmīgie hipopotami, nejēdzīgie degunradži un, beidzot, gorillas, šie baismīgie cilvēka brāļi.
Diruā manīja, ka domas galvā strāvoja juceklīgi, varbūt izteikt tās vēl šā tā spētu, bet uzrakstīt nevarēja neparko. Nevarības apziņa viņu kaitināja, viņš atkal piecēlās, rokas bija miklas aiz sviedriem, deniņos asinis strauji pulsēja.
Un, kad viņš ieraudzīja veļas mazgātājas rēķinu, ko šovakar pat bija uznesis durvju sargs, jauno vīrieti sagrāba negants izmisums. Viss prieks izgaisa vienā mirklī reizē ar pašpaļāvību un ticību nākotnei. Beigas, visam beigas, viņš nekā neveiks, ne par ko nekļūs. Viņš jutās nožēlojams, neapdāvināts, lieks un bojāejai nolemts.
Diruā atgriezās pie loga tieši tanī mirklī, kad no tuneļa, nežēlīgi dārdēdams, izšāvās vilciens. Tas dosies pāri laukiem un klajumiem uz jūras pusi.
Un Diruā pēkšņi atcerējās savus vecākus.
Šis vilciens brauks tiem garām pavisam tuvu, dažus ljē no mājām. Atmiņā pavīdēja nelielā mājiņa Kantē ciema nomalē, paugura mugurā, no kurienes redzama Ruāna un plašā Sēnas ieleja.
Tēvam un mātei tur bija mazs krodziņš, tāds kā traktieris “Pie skaistā skata”; svētdienas rītos nomales iedzīvotāji tanī mēdza ieturēt brokastis. Vecāki bija gribējuši dēlu uzaudzināt par kungu un sūtījuši mācīties ģimnāzijā. Kursu beidzis, bet gala pārbaudījumos izkritis cauri, Žoržs bija aizgājis karadienestā ar nodomu uzdienēt par virsnieku, pulkvedi, ģenerāli. Bet dienests viņam apriebās, iekams apritēja pieci gadi, un viņš jau bija sācis sapņot par karjeru Parīzē. Viņš tur bija ieradies, tikko beidzās obligātais dienests, nevērodams vecāku lūgšanos, kuri tagad, redzēdami, ka to sapnis gaisis, gribēja dēlu paturēt mājās. Taču viņš jau atkal loloja cerības uz nākotni, paredzēja, ka triumfēs, pateicoties kādiem notikumiem, kurus iztēlojās vēl neskaidri, tomēr bija pārliecināts, ka pratīs tos radīt un izmantot.
Pulkā būdams, Diruā bija guvis parastos garnizona panākumus, vieglas uzvaras; tām pievienojās dažas dēkas augstāk stāvošās aprindās: viņš bija pratis savaldzināt nodokļu ievācēja meitu, kas gribēja pamest visu un viņam sekot, un kāda advokāta sievu, kura bija mēģinājusi noslīcināties aiz izmisuma, kad nepastāvīgais siržu lauzējs bija to pametis.
Biedri bija runājuši par Diruā: “Tas ir slīpēts un manīgs blēdis, tāds vienmēr pratīs izkulties sveikā.” Un Diruā bija apņēmies tiešām būt slīpēts un manīgs blēdis.
Iedzimtā normandiešu godprātība, apbružāta ikdienišķajā garnizona dzīvē ar tās morāli, notrulināta ar Āfrikā parastajām laupīšanām, blēdībām un dažādām nelikumībām, uzkurināta ar armijā izplatītajiem jēdzieniem par godu, par karavīru bezbailību, patriotiskām jūtām, ar apakšvirsnieku vidū atstāstītajiem varoņdarbiem un ar militārā amata sīko godkārību, bija pārvērtusies par ko līdzīgu burvju lādītei ar trīskārtēju dibenu, kur varēja atrast no visa pa druskai.
Taču vispārākā bija tieksme izsisties uz augšu. Neviļus Diruā kā katru vakaru bija iegrimis sapņainībā. Viņš iztēlojās pasakainu mīlas dēku, kas uzreiz palīdzēs piepildīt visas viņa cerības. Uz ielas saticis kāda baņķiera vai augstmaņa meitu, viņš to savaldzinās no pirmā mirkļa un apprecēs. Griezīgs svilpiens, ko izgrūda lokomotīve, izšaudamās no tuneļa viena СКАЧАТЬ