Название: Stalini väejuht: Georgi Žukovi elu
Автор: Geoffrey Roberts
Издательство: Eesti digiraamatute keskus OU
Жанр: Биографии и Мемуары
isbn: 9789949273065
isbn:
Žukov tunnistab oma memuaarides siiralt, et nooruses ei huvitunud ta poliitikast. Ta mainib, et poliitikaapaatia oli kaasköösnerite hulgas tavaline ning et tema arvates põhjustas seda käsitööliste väikekodanlik, individualistlik meelelaad, mis oli vastuolus proletaarsete tööstustööliste klassisolidaarsusega. Samuti tunnistab ta, et teda mõjutasid Esimese maailmasõja sündmustest tulenevalt Venemaal levinud mitmesugused revolutsioonilised ideed, ning tema meenutused viitavad järkjärgulisele pöördumisele kommunismiusku. Ent peale Žukovi enda tunnistuse pole temas arenenud klassiteadvuse ja võitlusvaimu kohta mingeid muid tõendeid. Ilmselt kujunes tema pühendumine kommunismiüritusele märksa sügavamate kõhkluste kaudu, kui ta sellest hiljem kirjutas. Temast sai küll pühendunud kommunist, kuid pigem juhuslikult kui kindla kavatsusega; seda ei põhjustanud niivõrd sotsialismiilmutus kui sõjaliste ja poliitiliste sündmuste ettenägematud asjaolud. Neist sündmustest kõige mõjukam oli Esimene maailmasõda, mis pani aluse tema sõjaväelase karjäärile.
Esimene maailmasõda puhkes 1914. aasta juulikriisi tagajärjel. Pärast seda, kui Bosnia serblasest natsionalist oli juuni lõpul Sarajevos tapnud Austria-Ungari troonipärija ertshertsog Franz Ferdinandi (hukkus ka ertshertsogi naine Sophie), mobiliseeris Austria-Ungari väed sõjaks Serbiaga. Kui Austria-Ungari kuulutas 28. juulil Serbiale sõja, siis astus Venemaa oma Balkani-liitlase ja slaavi sugulasrahva toetuseks välja. Venemaal alanud mobilisatsiooni vastuseks kuulutas Austria-Ungari liitlane Saksamaa 1. augustil Venemaale sõja ning ründas kaks päeva hiljem Venemaa liitlast Prantsusmaad. See polnud veel kõik. 4. augustil kuulutas Suurbritannia sõja Saksamaale, sest sakslased olid rikkunud Belgia neutraliteeti. Edasi astus sõtta teisigi riike – Türgi (1914) ja Bulgaaria (1915) Saksamaa ning Austria-Ungari poolel, Jaapan (1914), Itaalia (1915) ja Ameerika Ühendriigid (1917) Suurbritannia, Prantsusmaa ning Venemaa poolel.
Venelaste nägemuse kohaselt sekkusid nad kaitsesõtta agressoritest Saksamaa ja Austria-Ungari vastu. Sõja puhkemine õhutas Venemaal vabatahtlike massipatriotismi – umbes samamoodi juhtus veerand sajandit hiljem, kui Hitler ründas Nõukogude Liitu. Patriotismipalangust haaratud Žukov oli valmis vabatahtlikuna sõtta astuma, kuid pärast arupidamist teise kodukülast pärit köösneriga otsustas ta oodata kuni oma aastakäigu väeteenistusse kutsumiseni. Aleksandr hakkas siiski vabatahtlikuks ning innustas Georgit tema eeskuju järgima.
Kui Žukov sai 1915. aastal sõjaväekutse, pidas ta nõu onu Mihhailiga, kes soovitas tal tervisehädade tõttu ühe aasta ajapikendust taotleda. Žukov mainis, et tema tervisel pole häda midagi ning et ta saab rindel hakkama, mispeale onu imestas, kas ta tahab tõepoolest olla Aleksandri-sugune narr. „Ütlesin talle, et minu kohus on kaitsta kodumaad,” meenutas Žukov.33
Žukov läks augustis 1915 Kaluuga kubermangus sõjaväkke ning määrati 5. tagavara-ratsapolku, kus teenimine oli talle „väga meelepärane … sest [ratsavägi] äratas minus sügavaid romantilisi tundeid”.34 Septembris saadeti Žukovi polk Ukrainasse Harkivi kubermangu, kus tema üksus määrati 10. ratsadiviisi koosseisu. Seal sai ta ratsaväelase väljaõppe. Tema esimene hobune oli riiaka iseloomuga tumehall mära Tšašetšnaja, keda ta suges kolm korda päevas.
Ratsaväelase Žukovi väljaõpe lõppes 1916. aasta kevadel, kuid seejärel leiti, et ta sobib õppima allohvitseride koolis. Seal tekkis tal täiskasvanuna esimene vastasseis võimukandjaga, nimelt eriti julma allohvitseriga „Neli ja pool”, kelle hüüdnimi tulenes asjaolust, et tal puudus pool parema käe nimetissõrmest. „Neli ja pool” noris Žukovi kallal, et ta lahkuks ratsaväest ning hakkaks hoopis ametnikuks. Ehkki Žukov lootis lõpetada kursuse parimana, teatati kaks nädalat enne eksameid, et ta visatakse ebalojaalsuse ning „Neljale ja poolele” mitteallumise pärast koolist välja. Ta arvas juba, et see tähendab tema kui ratsaväelase karjääri lõppu, kuid pääses tänu kaaskursandile, kes konfliktist ülemale ette kandis. Ohvitser lubas Žukovil kursuse lõpetada.
Oma memuaarides kirjeldas Žukov õppimist allohvitseride koolis kaksipidiste tunnetega. Ühelt poolt sai ta ratsutamises, relvade tundmises ja rividrillis hea väljaõppe. Teiselt poolt „ei õpetatud allohvitseridele inimlikku suhtumist. Nemad pidid vormima sõdurist kuuleka käsutäitja. Distsipliini hoiti karmusega. Ehkki eeskirjad ei sätestanud kollektiivset karistamist, oli see üsna tavaline.”35
Augustis 1916 saadeti Žukov piki Dnestri jõge kulgevale rindele Moldovas, mis oli tollal Tsaari-Venemaa provints. Juba enne rindejoonele jõudmist sai Žukov tuleristsed, nimelt heitis luurelennuk tema üksusele pomme, mille killud tapsid ühe sõduri ja haavasid viit hobust. Varsti pärast rindele jõudmist pälvis Žukov Saksa ohvitseri vangistamise eest oma esimese autasu – Georgi risti. 1945. aastal Berliinis Nõukogude ajakirjanikule antud intervjuus, mis jäi avaldamata, meenutas Žukov, et teda köitis luuretegevus ning et saksa keele mõningase oskamise tõttu spetsialiseerus ta vangide võtmisele.36 Oktoobris 1916 luurel olles paiskas miiniplahvatus Žukovi sadulast ja vigastas raskelt tema kaht kaaslast. Žukov sai põrutada ning evakueeriti Ukrainasse Harkivi haiglasse. Seekordse luureretke eest autasustati teda teise Georgi ristiga. 1916. aasta lõpul määrati Žukov oma varasemasse üksusse, 5. tagavara-ratsapolku. Oma memuaarides kirjutas ta: „Lahkusin eskadronist noore sõdurina. Nüüd jõudsin sinna tagasi allohvitseripaelte, lahingukogemuste ja kahe Georgi ristiga.”37
Žukovi vana üksus paiknes Harkivist umbes saja kolmekümne kilomeetri kaugusel kagus Balakleja lähedal Lageris. Seal sattusid Žukov ja teisedki sõdurid peagi 1917. aasta revolutsioonisündmuste keerisesse, mis sai alguse Venemaad 400 aastat valitsenud Romanovite autokraatliku dünastia kukutamisest ning kulmineerus Lenini ja bolševike võimuhaaramisega. Riigipöörde sütitas tsaar Nikolai II troonist loobumine märtsis 1917 pärast üldstreiki ja soldatite mässu Venemaa pealinnas Petrogradis. (Petrograd oli varem Sankt-Peterburg, pärast Nõukogude Liidu kokkuvarisemist 1991. aastal sai see linn Peterburi nime tagasi. Nõukogude ajal nimetati seda Leningradiks.)
Tsaari kukutas rahva rahulolematuse ja protesti tõusulaine. Sõda ei toonud Venemaale edu. Riiki tabasid paljud lüüasaamised, kaotati suuri alasid, langes miljoneid mehi. Tsaarivalitsus ei tulnud sõjapidamisega toime. Ei jätkunud relvi ega laskemoona, vägede põhivajadused – toit, rõivastus ja arstiabi – kaeti suures osas kodanikuorganisatsioonide toel. Sõjakulude katteks juurde trükitud raha põhjustas hoogsa inflatsiooni ning see omakorda tingis toidunappuse linnades, sest talupojad ei soovinud põllusaadusi väärtust kaotava raha eest müüa. Linnarahvas vastas streikide ja poliitiliste meeleavaldustega. Novembris 1915 allutas tsaar Nikolai II relvajõud endale, mistõttu Venemaa sõjakaotuste ja muude hädade põhjust nähti isiklikult temas. Tsaari muresid süvendas seegi, et keskklass ei usaldanud enam teda kui juhti, vaid nõudis lakkamatult Venemaa moderniseerimist ja demokratiseerimist.
Olukord pingestus veelgi, kui märtsis 1917 Petrogradis alanud streigid ja naistekstiilitööliste demonstratsioonid kasvasid ülelinnaliseks protestiks. Sõjavägi sai käsu taastada kord ning terve hulk meeleavaldajaid lasti maha. Peagi aga alustasid linna garnisoni sõdurid mässu ja liitusid protestijatega. Oma pealinnas võimu kaotanud Nikolaile tehti selgeks, et ta peab riigi huvides tagasi astuma. Ta loobuski troonist oma venna, suurvürst Mihhaili kasuks, kes aga keeldus sellest. See oli isevalitsejatest Romanovite dünastia lõpp.
Tsaarivalitsus asendati Ajutise Valitsusega, mille liberaalsete, demokraatlike ja sotsialismimeelsete poliitikute eesmärk oli korraldada pakilisi poliitilisi, majanduslikke ja СКАЧАТЬ
33
G. K. Žukov,
34
Zhukov,
35
Samas, lk 49.
36
RGVA, F. 41107, Op. 1, D. 86, L. 5.
37
Zhukov,