Название: Війни Міллігана
Автор: Деніел Кіз
Издательство: Книжный Клуб «Клуб Семейного Досуга»
Жанр: Современная зарубежная литература
isbn: 978-617-12-5642-2,978-617-12-5643-9
isbn:
Судячи з усього, органи чуття аллена працювали не так добре, як у Ґейба, але він знав, що велетень все одно був теж п’яний. Він спробував зібрати думки докупи та обдумати план дій.
– Ну, а якщо він запитає, навіщо мені голка?
– Скажеш, що порвав сорочку й хочеш зашити.
аллен потрусив головою, щоб мислити чіткіше:
– Я ж не рвав сорочки.
Ґейб нетерпляче насупився та одним рухом відірвав кишеню від сорочки аллена.
– Рвав, – простягнув йому кишеню.
аллен зробив, як сказав Ґейб. Щойно наглядач пішов у кімнату медсестри шукати голку, Ґейб пробіг через коло, несучи Боббі під правою рукою і Річарда під лівою. аллен з полегшенням пішов до себе, обережно ставлячи одну ногу перед іншою. У кімнаті він заснув, перш ніж голова встигла торкнутися подушки.
(4)
Наступного ранку в аллена було таке відчуття, наче його мозок перетворився на прес-пап’є, яке засунули в баскетбольний м’яч. Носові пазухи розпікало, натякаючи на те, що розплющити очі буде боляче. У темряві власної свідомості він побачив себе самого у світлі – на сцені реальності. Як же дивно, що сам аллен ніколи не бачив сцени, аж поки артур не пояснив їм, що поговорити з кимось поза межами родини чи опинитися в реальному світі можна, лише стоячи на сцені. Зараз він бачив її абсолютно чітко. І бачив, як сам він стоїть, наче комік перед глядачами, а інші ховаються за кулісами чи поруч у темряві. Він хотів вклонитися й залишити сцену, але прожектор переміщувався за ним, утримуючи його в’язнем променю світла.
До аллена дійшло, що артур і рейджен хочуть, щоб він сам переніс похмілля й тому не пустять нікого на сцену. Йому доведеться самостійно відповідати за наслідки своїх дій.
– Любиш кататися – люби й санчата возити, – англійська вимова артура зійшла з його губ і луною повисла в кімнаті.
аллен спробував встати. У роті пересохло, а суглоби задерев’яніли. Напитися до синіх чортів уночі та встати о 5:30 – просто тортури. Нарешті він примусив себе виповзти з кімнати й дійти до фонтанчика з водою. Випив він, мабуть, з галон. Здавалося, під очима повісили мішки з піском.
– Господи, допоможи мені це пережити, – простогнав аллен.
У загальній кімнаті мовчки страждали Боббі та Річард. Боббі підняв на нього налиті кров’ю очі:
– Відчуття таке, наче я з’їв динамітну шашку.
Річард мав непоганий вигляд, зважаючи на умови. Він уже одягся на засідання й більше переживав, аніж мучився похміллям.
– Ти ж подбаєш про Зигмунда і Фройда, Біллі? – спитав він, змахуючи коричневий чубчик з очей.
– Звісно, – відповів аллен. – І я обов’язково розмовлятиму з ними, щоб у них не розвинулися комплекси.
Річард усміхнувся й одразу скривився від головного болю.
– Не хочу, щоб вони забули мене, якщо я не СКАЧАТЬ