Название: Vatikani päevikud. Võim, poliitika ja saladused
Автор: John Thavis
Издательство: Eesti digiraamatute keskus OU
Жанр: История
isbn: 9789949931910, 978-9949-9319-0-3
isbn:
Jordaania reisi lõpetas paavst neljapäevase visiidiga Jordani jõe kallastele. See sihtpunktivalik pidi näitama paavsti kui palverändurit, kes käib Jeesuse jälgedes. Bussitäis ajakirjanikke, nende hulgas ka mina, saabusid jõe äärde pärast ühetunnist ekskursiooni Ammanisse. Saabudes möödusime sildist, kus seisis: „Jeesus Kristuse ristimispaik”. Teekate paistis olevat uus ja ümberringi kerkisid hooned. Jordaania valitsus oli kinkinud selle maatüki kirikutele, et nad saaksid sinna regiooni suurima rahvusliku vaatamisväärsuse ja palverännakute sihtpunkti rajada. Valitsus hooples, et see koht on tunnistatud „tegelikuks (ainuõigeks) Jeesuse ristimispaigaks” ja Benedictuse külastus pidi sellele väitele paavstliku kinnituse andma.
See ei olnud Jordaania jaoks sugugi tühiasi. Religioonile rajatud turismitööstus moodustab Jordaania, Palestiina ja teiste Pühade Riikide sisekogutoodangust märkimisväärse osa ning viimasel ajal oli kristlastest turistide arv Jordaanias kõvasti kasvanud. Jordaaniat peeti ilmselt turvalisemaks reisisihtkohaks kui Iisraeli. Jordaania valitsus lootis, et Kristuse ristimispaik meelitab veelgi rohkem palverändureid kohale. Muide, ka Iisraelis asub väidetav Jeesuse ristimispaik.
Evangeeliumis on öeldud, et Ristija Johannes elas ja ristis inimesi „Jordani jõe kaldal Bethanias”, mis pidi kunagi tähendama Jordani jõe idakallast ja asub praegu Jordaania territooriumil. Oli, kuidas oli, aga aastakümneid olid palverändurid ristimispaigana jõe läänekallast külastanud. Kuni 1967. aastani, mil puhkes kuupäevane sõda, külastas seda lakkamatu palverändurite vool. Iisrael okupeeris Jordani jõe läänekalda ja muutis selle sõjaväeliseks kinniseks piirkonnaks, kuhu pääses vaid erilubadega. Seal paiknevad suursugused kirikud jäeti maha ja ümbritseti siltidega „Ettevaatust, miinid!”. Kui Iisraeli ametnike kõrvu jõudis uudis, et paavst Benedictus kavatseb Jordaania ristimispaika külastada, kuulutati kähku, et Iisrael avab külastajatele uuesti ka enda territooriumil asuva ristimispaiga, aga kogu tähelepanu oli juba Jordani jõe idakaldale koondunud. See oli Jordaania jaoks suur võit.
Jordaania valitsus oli ettevõtmise õnnestumise nimel kõvasti pingutanud. 1990. aastatel toetas riik Wadi Al-Kharrari arheoloogilisi väljakaevamisi, mille käigus leiti jõe kaldal asuvate kunagiste ristimispaikade lähedusest viie iidse kristliku pühakoja varemed. Leide võrreldi piiblitekstide ning keskaegsete palverändurite ja ajaloolaste kirjutistega ning eksperdid olid veendunud, et just Jordani idakallas oli esimestel sajanditel pärast kristluse levikut peamine ristimispaik. Hiljuti avastati ka ristikujuline ristimisbassein, mis paistis vastavat Jeesuse ristimiskoha kirjeldustele. Seda paika pidigi paavst Benedictus nüüd külastama.
Jõudsime kohale kaks tundi varem ja lonkisime pärastlõunases palavuses laudteedega sillutatud jõekaldal. Ei saa märkimata jätta, et Jordani jõgi on juba ammu minetanud kunagise ilu ja puhtuse. Kunagine selge ja kiirevooluline jõgi on põllumajanduse ning muu inimtegevuse tagajärjel muutunud madalaks, kõige rohkem kümne meetri laiuseks pruuniks nireks. Ristimispaik asub lammi juures, kus vesi peaaegu üldse ei liigu. Kui jõudsime ristimiskoha äärde, ei mõjunud seisev vesi ja sellega kaasnev lehk sugugi kutsuvalt. Fotol oleks kogu sündmus paistnud hoopis teises valguses – valges rüüs paavst seismas muistsel trepil, mis viib jõesängini, kus Kristus ise oma religioosset teekonda alustas.
Üksteise vastu liibunud fotograafid seisid jalgupidi mudas ja peletasid kärbseid eemale. Märkasin nende keskel tuntud katoliku ja muu meediaväljaannete fotograafi Greg Tarczynskit. Paistis, et ta on toimuvast haaratud ja elevil. Minu meelest oli ta hea pildi saamiseks ideaalse pildistamiskoha leidnud ja taevast langev valgus muutus iga hetkega üha dramaatilisemaks. Paavsti saabumiseni oli veel pool tundi aega. Tõmbasin pesapallimütsi kirjaga „Paavst Jordaanias” päikesevarjuks pähe ja lobisesin Jeff Israelyga, kes töötas ajakirja Time juures. Ütlesin Jeffile, et sellest võib kujuneda kogu reisi tipphetk – jah, veel enne Jeruusalemma jõudmist. Selgitasin talle, et ristimispaik peab paavst Benedictuse jaoks väga tähendusrikas olema, kuna ta rääkis täpselt sellest kohast oma raamatu „Jeesus Naatsaretist” esimeses peatükis. Paavst pidas seda paigaks, kus Jumal inimkonna ajalukku saabus. Arheoloogia oli selle tänapäeva mõtlemisele arusaadavamaks muutnud: siinsamas Jordani jõe idakaldal paiknevad kivid olid käegakatsutavad tõendid, mis kinnitasid piiblis kirjeldatud sündmusi. Paavst pidi Jeesuse jalajälgedes jõekaldale astuma ja kui tal fotograafia mõjuvõimust aimu oleks olnud, ka Jordani jõe vett puudutama.
Meist tormas mööda püssiga turvamees. Mõni hetk hiljem ilmus künka tagant välja paavsti autokolonn. Autokolonn oli selle kohta tegelikult palju öeldud – konvoi koosnes väikestest elektriautodest, mida võiks võrrelda golfiväljakul ringi vuravate kärudega. Paavstiga koos saabus ka Jordaania kuninglik perekond. Masinad liikusid hääletult mööda kruusateed ja peatusid otse ristimispaiga juures kaldapealsel. Prints vahetas paavstiga paar sõna ja seejärel, uskumatu küll, liikus konvoi edasi. Kõik oligi juba möödas. Paavst oli tulnud nii kaugele, aga ei väljunud golfikärustki. Ta ei tulnud jõe äärde ega poseerinud fotograafidele. Vee ääres ootavad fotograafid ei saanud temast ühtegi pilti. Greg Tarczynski, kelle kingad olid nagu mudakoogid, raputas pead ja sõnas naerdes: „Kunagi ei maksa ette kujutada fotot, mida sa veel pildistanud pole.” Ta korjas fotovarustuse kokku ja kiirustas järgmisesse sündmuspaika.
Kõndisime vilkal sammul tolmuse lennuki poole. Lennupaviljoni ees istus umbes kaheksasada inimest. Siia pidid peagi kerkima kaks uut katoliku kirikut. Vaatasin ringi: siin ei olnud mitte midagi. Ainus asi, mis silmapiiri elavdas, oli viljatu pinnasega kaljurünk, mille tipus ilutsesid hiigelsuur rist ja Vatikani ning Jordaania riigilipp. Äkitselt rahvamass elavnes, lavale astus paavst Benedictus. Publik aplodeeris ja paavst näis seda nautivat. Ta tänas kõiki ja rääkis katoliku kogukonna perspektiividest. Tema kõne kestis veidi üle tunni. Paavst oli Jordaanias juba mitme uue kiriku nurgakivi paika pannud ja ta oli ilmselgelt elevil, et kristlus hakkab muslimimaal jälle elu sisse saama. Nüüd sain ma aru, miks ta Jeesuse ristimispaigast nii suure rutuga selle rahvahulga ette tahtis jõuda – teda huvitas kiriku tulevik rohkem kui minevik.
Paavsti konvoi lahkus ja jättis meid tolmupilve sisse nõutult seisma, kuna meie bussi polnud kuskil näha. Kui päike juba loojuma hakkas, sättisime end punase sametiga kaetud VIP-salongi mugavatele istmetele ja jäime ootama, et Vik meile mõned korraldused haugataks. Oli selge, et hotelli me niipea ei jõua. Jälgisin silmanurgast tühjale kõnepuldile lähenevat John Allenit. Ta oli kogu reisi vältel end filminud ja videod koos kaadritaguste kommentaaridega CNN-ile saatnud. Võttegruppi ei olnud ja tal tuli kõik ise ära teha. Johni enda sõnul oli ta väikest videokaamerat alles paari päeva eest kasutama õppinud. Naljakas oli vaadata, kuidas ta end sellega lennukis, jumalateenistustel või bussis filmis. Me naersime teda, aga samas arutlesime, kas äkki ei panda meidki mõne kuu pärast sama asja tegema. Tundus, et see on ajakirjanduse tuleviku vältimatu osa, mis nüüd oli ka volo papale pardale jõudnud. Jälgisime naeru kihistades, kuidas Allen lavale ronis ja paavsti kullatud troonile istus. Ta hoidis kaamerat ninast umbes 15 sentimeetri kaugusel ja tegi iseendaga intervjuud. Stseen tegi fotograafidele palju nalja ja nad pildistasid teda. See vaatepilt jäi meile meenutama päeva Jordani jõe kaldal.
KOLMAS PEATÜKK
Nuestro padre
„Kas sa võiksid mulle kirjeldada isa Marcial Maciel Degolladot?”
Küsimus jäi mõneks СКАЧАТЬ