Название: Сюрпризи долі
Автор: Ева Гата
Издательство: Мультимедийное издательство Стрельбицкого
Жанр: Современные любовные романы
isbn:
isbn:
– Післязавтра до нас приїде Жан, мій знайомий з Франції, – якось повідомив Георгій.
– А чому ти раніше мовчав?
– Він учора телефонував і, коли довідався про круглу дату, вирішив особисто приїхати й привітати, їм у Франції це ж просто зробити.
– Де він буде жити? – запитала Олена.
– У нас. Ти ж не проти?
– Звичайно ні, покладемо його спати у вітальні.
– Тож я тебе попрошу, будь зранку вдома, бо приїде прямісінько з летовища.
– Ти його не зустрічатимеш?
– Ні, я маю важливу нараду, та й Жан просив не турбуватися, бо може чудово дібратися і сам.
У п’ятницю зранку перед їхнім будинком зупинилося таксі. Пролунав дзвінок, і Олена поквапилася відчиняти двері.
На порозі стояв високий худорлявий брюнет.
– Доброго ранку, я Жан, але можете називати мене Іван, – жваво промовив гість.
– Дуже приємно, а я Олена. Заходьте і почувайтеся, як удома. Ви, напевно, зголодніли?
– Дякую, в літаку нас добряче нагодували, але від чогось гарячого не відмовлюся.
Кухня наповнилася благородним ароматом кави.
– Яке у вас миле помешкання, мені раптом здалося, що я колись тут уже жив.
– Дякую. Коли ви востаннє відвідували Батьківщину? – запитала Олена.
– О, давно, понад десять років тому.
– Так ви Жан чи Іван? – посміхнулася Олена.
– Мій батько уродженець вашого міста, а мати француженка. У нас вдома розмовляють лише українською мовою, навіть мати. Вона так кохала батька, що вивчила її досконало.
– Ви живете з батьками?
– Ні, вони мешкають у Парижі, а я в Сержі, у мене там невеличкий будинок.
– Я не знаю такого міста.
– Це за тридцять кілометрів від Парижа. Місцевість пов’язана з Ван Гогом, він там неподалік похований на невеличкому сільському цвинтарі поряд зі своїм братом Тео.
– Я завжди мріяла побувати у Франції, але не знаю, чи таке можливо.
– Чому ні? От приїжджайте разом з Жоржем улітку.
– Дякую, мені б дуже хотілося, та мій чоловік дуже зайнятий, незабаром має вийти його нова книжка.
– Він мені казав. А ви чим займаєтеся?
– Я працюю в школі, викладаю англійську мову.
– А які маєте хобі?
– Тепер моїм постійним хобі є господарка, – гірко посміхнулася Олена.
– Не може бути, щоб жінка з такими неймовірно блакитними очима і такою чарівною усмішкою ніколи нічим не захоплювалася.
– Ви майстер компліментів, – засміялася Олена, – колись я спробувала писати, але з того нічого не вийшло.
– Хто ж ваш критик?
– Мій чоловік, звісно.
– Він, справді, суворий критик, але, може, ви б прочитали що-небудь СКАЧАТЬ