Название: Moemaja
Автор: Maimu Berg
Издательство: Eesti digiraamatute keskus OU
Жанр: Биографии и Мемуары
isbn: 9789949511105
isbn:
„Olgu see viimane kord, kus mul teile etteheiteid on,“ teatas ta käega oma sõnade rütmis kirjutuslauale tagudes, püüdes niiviisi tõmmata Milla tähelepanu oma sõrmustele, too aga vaatas üle Franzevna pea kuhugi kaugusse, nägu kangestunud läbitungimatuks maskiks.
„Pidage meeles, et sellised frivoolsused (Ottilia hääldas mõnuga äsja mingil nõupidamisel kuuldud võõrsõna) peavad ajakirja lehekülgedelt kaduma. Ja vaadake tõsiselt üle oma mannekeenide kaader. Narkomaane ja nunnasid me rohkem näha ei taha.“
Ottilia Franzevna tõusis laua tagant, ulatudes Milla Sägale vaevalt õlani – asi, mis tekitas temas täiesti põhjendamatut alaväärsuskompleksi, kuna Säga oli naisterahva kohta lihtsalt lubamatult pikk ja oleks ise pidanud kompleksides olema. Ta sirutas peakonstruktorile käe, vibutades seda mõnda aega Milla nina all – vaadaku see lõpuks ometi, kui väärtuslikud ja defitsiitsed sõrmused on Ottilial sõrmes, smaragd, ehtne rubiin keset väikesi briljante, hiigelsuur kuukivi –, ja audients oli lõppenud.
TÕRJUTUD MÄLESTUSED. PARKLAI, KÕVA P- JA K-GA
KELL OLI POOL KOLM, kui Betti Reisibüroo poole lonkis. Ta läks mööda Müürivahe tänavat. Nende akende taga, kus kunagi tegutses Silueti toimetus, oli nüüd mingi kauplus. Paksu kiviseina sisse oli koguni raiutud paar ust, et ostjad saaksid siseneda otse tänavalt ja mitte hoovist, nagu Betti oma kolleegidega omal ajal oli käinud. Kuid aken, mille taga Betti moeajakirja tehes ja toimetades aastaid istus, oli alles. Kahjuks ei pääsenud Betti enam hoovi – uhked raudväravad, mis olid näinud tsaariaega, Eesti Vabariiki ja elanud üle ka nõukogude aja, täitsid nüüd oma õiget funktsiooni, neil tuleb takistada sissepääsu, nad on suletud, lukus, ja sisse saab ainult õiget koodi valides või kella helistades.
Vanast ajast mäletas Betti neid väravaid vaid üks kord lukustatuna. Tol päeval olid õuel ennast sisse sättinud lõbusad joodikud, nad kummutasid viina ja lähedalasuvast keemiakauplusest hangitud surrogaate, lärmasid ja roomasid mööda hoovi räpast munakivisillutist. Üks neist oli selja vastu plekist prügitünni toetanud ja luges valjul häälel mingit luuletust. Betti jäi meest vaatama ja tundis oma ehmatuseks ära kuulsa näitleja, ühe oma lemmiknäitlejatest. Mees oli pondunud, kasvatanud endale habeme, see oli hallisegune ja kräsus ning andis talle Betti meelest mingi vana assüürlase väljanägemise. Sülge pritsides luges näitleja, pea kuklas, silmad poolkinni, Schilleri ballaadi, mis Bettile kunagi plikapõlves suurt mõju oli avaldanud: „Timotheus, tee, mis sa teed, on Ibykose kured need!“ põrutas armastatud artist võimsal koolitatud häälel. Ta polnud oma professionaalsust kaotanud ja ballaadki oli tal tervenisti meeles, nii et Betti kuulas lummatult, nuttu tagasi hoides. Siis aga tuli kuskilt majahoidja, käes suur keti otsas tolknev taba, sättis selle värava külge ning keeras otsustaval ilmel lukku.
„Ma kutsun miilitsad, viivad teid kainestusmajja, seal on teiesuguste õige koht,“ ütles ta joodikutele, kes tema jutu peale ainult naersid ja ebamääraselt mörisesid.
„Mul on kõrini jotade räuskamisest ja nende sita koristamisest,“ teatas majahoidja Bettile.
„Oh palun, palun ärge tehke seda, ärge kutsuge miilitsat,“ kohkus Betti. „Kas te siis ei tunne seda meest, seda, kes Schillerit loeb, see on ju suur näitleja.“
„Mis näitleja, näitleja esineb teatris, mitte ei räuska võõras hoovis prügikasti najal.“
„Aga see on ju Thor Vares, igaüks tunneb teda, ta on ka filmides mänginud. Ta oli omal ajal väga kena mees, tõeline südametemurdja.“
„Võib-olla. Mina teda ei tunne ja kui tunnekski, minu südant ta igatahes ei murra. See joodikute terror peab ükskord lõppema.“
„Oh laske nad ometi välja, koperdavad koju, ma võin Thor Varesele takso võtta.“
„Pole talle mingit taksot vaja, miilitsakong käib neile küll, magab ennast kainestusmajas välja, tuleb ehk ka mõistus pähe ja jätab joomise maha.“
„Ei ta sellepärast joomist jäta… Kes teab, mis mured teda vaevavad, et joob. Võib-olla ei saanud osa, millest unistas, võib-olla on loominguline kriis.“
„Parem oleks siis juba joominguline kriis,“ võttis majahoidja Betti hädaldamise elutargalt kokku.
Bettil oli valus lemmiknäitleja alandust vaadata, ta pööras pilgu väravast välja, teisele poole kitsukest vanalinnatänavat, kus kangi all seisis mees, keda Betti teadis – see oli liputaja, kes aeg-ajalt sealsamas passis, et toimetuse naised tema poole vaataksid, ehmataksid, karjuksid ja tema oma rahulduse kätte saaks. Liputajale olid nad küll kerge südamega miilitsa kutsunud, aga mehike oli alati enne minema lipsanud, kui võimuesindajad temani jõudsid. Nüüd, nähes, et Betti tema poole vaatab, hakkas liputaja kiiresti oma püksilukku lahti kiskuma.
JAH, NEED OLID OLNUD need ajad. Siis oli siin nurga peal kuulus viinapood, selle kõrval lillekauplus, siis vist kodumasinate remont ja keemiline puhastus, peente poodide ja kohvikute tulekut, mida see tänav nüüd täis oli, ei osanud keegi ette aimata. Betti oli käinud ka selles poes, mis ennast nende toimetuse ruumidesse sisse oli seadnud. Seal müüdi Betti meelest täiesti mõttetut kaupa, müüja, ostjate nappusest närbumas, oli talle kohe ukse juurde vastu tormanud, andmata Bettile võimalust nostalgitsemiseks, vana tuttava paiga silmitsemiseks. Imelikul kombel ei olnudki Bettist „tulvanud üle mälestustelaine“, nagu tavatsetakse sellistel puhkudel kirjutada, ta oli vaadanud poodi ükskõikselt ja tuimalt nagu iga teinegi ostja, silmitsenud varjamata halvakspanuga seal pakutavat ning ignoreerinud müüja siristamist ja indu talle selgeks teha, et Bettil puudub just see või teine väärtuslik ja moekas firmamärgistatud rõivatükk, ilma milleta tema garderoob on kaugel täiuslikkusest.
ROHKEM BETTI SELLESSE POODI ei läinud. Oli vastumeelne, isegi piinlik mõeldagi, et selles armetus ruumis oli möödunud viisteist aastat tema noorest, jah, just noorest elust, et siin olid möllanud kired, lennanud vaimukused, hõljunud kohvilõhnad, sündinud ideed. Mitte kuhugi polnud talletunud kunstnike loominguline mõte, poe seinad olid tumedad, ebameeldivad, Bettile täiesti võõrad ja tähenduseta. Kõik oli igaveseks kadunud, nagu poleks midagi olnudki, paarikümne aastaga olematusse varisenud. Toona olid kõik pidanud endastmõistetavaks ja ilmselt kuskil alateadvuses lausa igavikuliseks seda, mis oli, praegu pidasid müüjad samamoodi igavikuliseks ja endastmõistetavaks oma krääsapoodi, mõtlemata sellele, et juba kümne aasta pärast võib kõik olla muutunud. Betti imestas isegi, millise osavõtmatusega ta muudatustesse suhtus. Oli ju omamoodi uhkegi, et ta oli saanud aegade muutumist nii selgesti näha, igal tasandil, mõnel isegi aegade kummalist, moonutatud kordumist …
Seda vähem mõistis Betti, mis teda nüüd mineviku jälgedele ajab, nii et ta isegi Reisibüroosse läks, kus suurem osa toonase Moemaja ruumidest tema arvates paiknenud oli. Neisse oli mahtunud ka Moemajast hoopis sõltumatu, ent sama pretensioonika nimega rõivakauplus Mood, millest kunagi ostetud mantel Bettil veel praegugi kapis rippus.
Kristiina koht Reisibüroos oli tühi, aga ühe teise klaasist luugi taga istus üks teine tütarlaps, kes seletas midagi kliendile, saledale naisele, kelle selg tundus Bettile miskipärast närviline. Betti ei hakanud enam järjekorranumbrit võtma, ta seisis hetke närvilise naise kõrval, mispeale too veel enam närvi läks ja Betti poole vihase pilgu saatis.
„Ma oleksin tahtnud ülemusega rääkida, mulle öeldi, et ta peaks pärast kolme majas olema.“
СКАЧАТЬ