Название: Moemaja
Автор: Maimu Berg
Издательство: Eesti digiraamatute keskus OU
Жанр: Биографии и Мемуары
isbn: 9789949511105
isbn:
Betti seisatas ühe boksi juures, kus kebjade liigutustega, painduv meesterahvas pikkade sõrmede välkudes värvikaarti sirvis. Ta vaatas Bettile naeratades otsa, pilkav see naeratus siiski polnud, ja pidas vajalikuks eksinud naisterahvale moevärvide alast õpetust anda. „Jaa,“ ütles mees ja keeras värvid oma käes Betti poole, tõmmates värvikaardi lehvikuna lahti. „Pastelsed toonid muidugi,“ seletas ta kuidagi tüdinult, aga jätkas elavnedes: „Samblaroheline, põletatud tellis, vahtralehe kollane, pärnaõis,“ loetledes neid murtud toone, koputas ta iga kord kiiresti vastavale värvile. Sinist polnud. „Sinine on tulemas, tõsi küll, ilmselt alles ülejärgmisel hooajal,“ seletas ta natuke süüdlaslikult ja lohutavalt.
Betti kannatas lühiloengu vapralt ära, aga siis küsis mees sosinal, kustpoolt Betti siia tulnud on ja Betti oli sunnitud tõtt tunnistama.
„Ärge pahandage ja ärge mõistke mind valesti,“ jätkas moemees sosinal. „Aga alati on kindel kanda musta. Vaadake ringi, aina must, ega te siin suurt värve ei näegi. Muidugi, see on arguse tunnus ka, kõik kardavad eksida, eriti niisuguses kohas. Aga see on kõige kindlam. Alati. Igal pool. Igal sündmusel. Igal aastaajal. Ja kõige odavam ka, sest moevärvid on küll ilusad, pilkupüüdvad ja räägivad teie teadlikkusest, aga järgmisel hooajal on nad moest läinud ja te tunnete ennast nendes nagu valge vares.“
„Nagu mina praegu,“ sosistas Betti.
„Noh, ärge kurvastage, sinine sobib teile. Aga must, see sobib igaühele. Ja muide, pidage meeles, must on juba sellepärast kindel, et musta kannab terve merevägi,“ pilgutas ta Bettile silma. „Kui see teid lohutab, siis siin liigub ringi veel üks daam rukkilillesinises tualetis,“ mees madaldas oma hääle juba õige vaikseks sosinaks. „Proua V.“ Mees oli kindel et Betti-sugune „lähivälismaalane“ teab, kes on proua V ja Betti teadiski, tegemist oli kunagise peaministri naisega, sõnaka ajakirjanikuga, kellest Soome naisteajakirjad tihti kirjutasid ja keda üldiselt armastati, kuid kelle maitse seati sageli kahtluse alla. Proua armastas kanda valgeid sukki.
„Mõistan,“ ütles Betti, pea alandava õppetunni raskusest norus.
BETTI UNENÄOD. VENE VETERANIDE VIHA. PÜÜTIA JA DELFI ORAAKEL
PÄRAST MOEMAJAST LAHKUMIST ei suhelnud Betti oma kunagiste kolleegidega praktiliselt üldse. Üks järjekordne etapp Betti elus oli jäänud selja taha, alanud oli uus, hoopis teistsugune elu, pealegi olid selleks ajaks juba täies hoos ajaloosündmused, mis nagunii kogu vana elu pea peale keerasid, nii et ka toonasest Moemajast ja tema kuulsast ajakirjast Siluett ei jäänud midagi järele.
Selline jäävana tundunud asjade kadumine oli Betti meelest juba pigem reegel kui erand. Põlise tallinlasena mäletas Betti hoopis teistsugust Viru väljakut (ja teistsuguse nimega ka), hoopis teistsugust Kadrioru trammipeatust, hoopis-hoopis teistsugust Mustamäed. Kadunud maailma, kohti, maju polnud mõtet taga leinata. Leinata tasus vaid inimesi, kuid mida vanemaks Betti sai, seda vähem puudutas teda kunagiste tuttavate lahkumine, ainult väga lähedaste inimeste puhul oli teisiti, aga neid Bettil kuigi palju polnudki. Esialgu Betti imestas oma kalestumist, hiljem seletas seda aja üha kiireneva vooluga, milles kõik asjad ja inimesed istusid nagu suures tsentrifuugis ja aeg-ajalt paiskus mõni neist välja olematusse. Ei aidanud mälestuskogumikud, – konverentsid ja – seminarid, see kõik oli pigem vormitäide, elavate eneserahuldus ja võimalus oma nime kadunukese varjus kõmistada. Üldises sahmerdamises jäid aga needki ettevõtmised suurema tähelepanuta. Kas tõesti oli kuskil veel inimesi, keda see kiirustamine ei puudutanud, kes istusid metsade sügavuses oma majakeses või linnakärast eemal agulikorteri toanurgas, mõtlesid keerulisi mõtteid, elasid mälestustes ja seisatasid oma pikkadel aeglastel jalutuskäikudel, et imetleda loojuva päikese helki kuusekäbidel, puukoristaja rutulist askeldamist krobelisel tüvel, kaarnaparve pahaendelist tiirlemist metsalatvade kohal. Kas tõesti elunes kuskil mõni poeet, kes ei hoolinud oma nime kiirest tuntuks tegemisest, ülistavast retseptsioonist, kopsakast honorarist. Ei kippunud televisiooni ega välismaale esinema. Betti ei teadnud ühtki sellist.
Öeldakse, et inimene ei ole jäädavalt lahkunud nii kaua, kui need, kes on elus, teda veel mäletavad ja meenutavad. Bettile ei meenunud mõni kadunuke ammu enam, seda rohkem ta imestas, kui nägi neid vahel unes. Betti püüdis ühest Moemaja otsast, toimetusest, teise, kunstnike tuppa minna, aga see ei olnud unenäos sugugi lihtne. Teel oli igasugu takistusi. Näiteks lõppes pikk haisev linoleumiga kaetud koridor äkitselt mingite kummaliste tellingutega, millest Betti pidi üle ronima. Seda ronimist vaatasid pealt Moemaja saatanliku kulmujoone ja naeratusega direktriss, alati sinakashallis töökitlis turd punetava näoga peamehaanik, energiline ja dünaamiline naispartorg, tüse närviline kaadriülem, daam, kelle tähtsusest Moemaja hierarhias Betti aegamööda aru hakkas saama, ja veel keegi, kelle ametikohta Betti enam ei mäletanud. Kõik nad seirasid huviga Betti turnimist ja jagasid talle üksteise võidu õpetusi. Ronida oli raske, polnud õieti redelitki, treppidest rääkimata, ja kui Betti viimaks üles sai, pidi ta veel ohtlikumal viisil laskuma, ikka jäi lõpuks tellingutest, köitest ja muust turnimiskraamist puudu, nii et viimane osa teekonnast tuli sooritada kaelamurdva hüppena, mis Bettil alati küll korda läks. Seepeale kaotas Bettit jälginud seltskond tema vastu huvi ja ilmus täies koosseisus uuesti välja, kui Betti oli juba õnnelikult kunstnike toa ukse taga. Mispeale Betti ärkas. Nõnda ei pääsenud Betti oma unenäos iial kunstnikeni.
Neist viimastest oli omal ajal esimesena Betti tähelepanu köitnud Emilie, pikk, kogukas, uhke, naiseliku figuuriga, suurte punakate paksude lokkis juustega naine, tõenäoliselt juuditar, kuigi sellest tavaliselt ei räägitud. Ta täitis oma võimsa ja samas otsekui eemaloleva olekuga kogu toa, teisi, endast kõhetumaid kujusid varju jättes. Hiljem kuulis Betti Silvilt ka tolle naise minevikust. Tegemist oli omamoodi dekabristi abikaasa sündroomiga, Emilie oli jätnud mugava elu Tallinnas ja läinud Siberisse, et elada seal koos oma abikaasaga, kes oli küll vangist vabanenud, aga pidi kaugele maale asumisele jääma. Nüüdseks oli too mees surnud, Emilie ammu tagasi ja juba uuel mehel, aga kord oli ta Silvile pihtinud, et seal, Siberis, kehvades oludes koos armastatud mehega, muu maailma tühisusest, naeruväärsetest muredest ja rutust ära lõigatuna olid möödunud tema elu kõige õnnelikumad aastad.
Kahtlemata oli Emilie andekas moekunstnik, suur joon, mis oli omane tema väljanägemisele, iseloomustas ka ta loomingut. Alati, kui Emilie joonistused Betti lauale laekusid, läks Bettil tuju heaks, ta nautis südamest kunstniku välimuse ja loomingu kooskõla, Emilie rahutut fantaasiat ja dünaamilisi pilte. Emilie jälgis väga tähelepanelikult teksti, mida Betti nende joonistuste juurde kirjutas. Kui talle miski ei meeldinud, kutsus ta Betti välja ja seletas, ise ikka eemalolev, pilk kauguses, suured juuksed alalises liikumises, mida Betti tema meelest valesti oli teinud, millest ta aru polnud saanud ja tegi isegi mõne filoloogilise märkuse. Ta oli ka ainuke, keda Betti tekstid kuigivõrd huvitasid, et neid üldse kommenteerida.
Kord tabas aga Betti Emilie teolt. Moemaja vastu tänavanurgale, kus aegajalt puuviljaga kaubeldi, olid müügile saabunud apelsinid, ja muidugi oli sinna kohe tekkinud ka järjekord. Siis lehvis Moemaja poolt kohale Emilie, kes tänu oma paksudele juustele käis ka külmade ilmadega paljapäi, kuigi neil aegadel oli kombeks sügisel varakult peakatted välja otsida. Emilie ei jäänud saba lõppu, nagu Betti oletas, vaid seisatas nii muuseas järjekorra läheduses, otse müüja kõrval. Tema hoiakust õhkus absoluutset huvi puudumist toimuva vastu, täielikku eemalolekut, kõik temas rõhutas, et ta seisab siin СКАЧАТЬ