Название: Kaval Kilk ja kaksteist lolli
Автор: Tarmo Teeväli
Издательство: Eesti digiraamatute keskus OU
Жанр: Биографии и Мемуары
isbn: 9789949387953
isbn:
Järgmisel õppeaastal kandideerisin ülikoolis tasuta kohale, mille ma kursuse ainsa tudengina ka sain. Läksin kooli kõrvalt tööle Eesti Päevalehe suvereporteriks ja hiljem täiskohaga Õhtulehte. Aastaid hiljem, kui olin karjääri teinud ajakirjanikuna nii Eestis kui ka välismaal, pani mind korduvalt imestama Kilgi tuttavatelt kuuldud jutt sellest, kuidas ma Londonis elades tema armuke olin ning teda tänamatult ära kasutasin. Olin üllatunud, kui isegi üks Tallinna linnapeakandidaat mind intervjuu kestel Kilgi kuulujutu põhjal hoopiski ise küsitlema hakkas.
Aga kui lahke südamega herr Kilk maailma kallimas linnas mulle väidetavalt füüri jagas, siis miks oli mul tarvis sinna kolides tööle minna keldrikorruse pitsarestorani ja elada Poola ehitajatega külg külje kõrval vangikongi suuruses äärelinna toas, kuhu Kilgi jalg iialgi sisse ei astunud?
Kilgi kõige suuremaks miinuseks ja kõikide tema tänaste hädade ning ebaõnnestumiste põhjuseks pean ma aga seda, et tal ei ole sõpru. Selle viie aasta jooksul, mis mina teda tundsin, ei olnud Kilgi elus inimest, keda ta poleks taga rääkinud. Neid, kes tahtsid olla Kilgi ustavad sõbrad ja kelleks minagi end aastaid pidasin, oli tegelikult palju. Mingil hetkel said nad ilmselt nagu minagi aru, et Kilk ise pole nende ustav sõber kunagi olnud. Paljude, sealhulgas Kilgi kodulinnast Tartust võrsunud majandus- ja poliitikategelastega aga tegi Kilk alguses paljulubavaid koostööprojekte, mida asjaosalised ise nüüd mõru naeratusega meenutavad.
Miks Tartu mehed Kilk ja Seli omavahel läbi ei saa ehk kuidas Kilk Tartu Kommertspangast küsitava tšekiga välja võetud raha tagasi maksis
See oli 1992. aasta, kui rahaasjad Neinar Seli ja Kilgi esimest korda kokku viisid. Olgu öeldud, et rahareform, millega Eesti kroon Vene rublad välja vahetas, toimus sama aasta juunis. Neinar mäletab asja järgmiselt. Kilk olevat toonud Venemaalt Tartu Kommertspanka tšeki 28 miljonile rublale. Kas see tšekk tuli venelastelt või Tartus tegutsevate tšetšeenide kaudu ning kuidas Kilk selle omaniks sai, ei tea keegi tänaseni.
Taoline rahatšekk antakse tavaliselt panka ja selle eest saadakse vastu sularaha. Paari päeva jooksul peaks sularaha välja andnud panka tulema tšeki väljastanud pangalt ülekanne, mida aga Tartu Kommertspanka ei laekunud. Panga juhid imestasid: kas Kilk on tõesti toonud panka katteta tšeki teadliku sooviga panka petta? Sellised tšekipettused on muuseas USA-s tänapäevani levinud ja võimalikud. Oluline on veel mainida, et 1990-ndate alguses oli rubla inflatsioon 200–500 protsenti aastas, mis tähendab, et rubla kaotas oma väärtust praktiliselt iga päevaga ja isegi valuutalaene anti metalliäris, millega Kilk toona tegeles, intressiga üks protsent päevas. Tartu Kommertspanga juht Rein Kaarepere hakkas Kilgilt raha kohta aru pärima. Kilk aga vingerdas ja selgitas talle omaselt: „See on võimatu ja on toimunud mingi arusaamatus!“
Mees, kellele meeldiks olla meedia lemmik ja arvamusliider.
Pärast nädalatepikkusi tulemuseta läbirääkimisi olevat toonane Tartu Kommertspanga juht Rein Kaarepere teatanud Kilgile, et ta teeb politseisse avalduse selle kohta, et Kilk tõi panka katteta või võltsitud tšeki. Tegemist oli juba toona kriminaalkorras karistatava teoga ja selle oleks saanud panna kelmuse paragrahvi alla. Selle ähvarduse peale tekkinud Tartu Kommertspanga ja Kilgi vahel viimase poolt välja võetud summa peale kiirelt laenuleping. Kuna vahepeal oli toimunud rahareform, siis arvestati tšekk ümber 2,8 miljoniks krooniks. Tuletame meelde, et Tartu Kommertspank oli toona madalaima laenuintressiga pank Eestis.
Neinar Selini jõudis see nõue, kui Tartu Kommertspank 1992. aasta lõpus pankrotti läks ja kõik varad ning laenud müüki pandi. Kuna Selil oli pankrotipesast saada 78 miljoni krooni jagu panka jäänud raha, pakkus Kilk välja idee, et Seli ostaks tema laenu pankrotipesast ära ja ta maksaks raha ise Selile tagasi.
Tolleks hetkeks oli Kilgi laen kogunud 600 000 krooni eest intresse, Kilk ei olnud aga tagastanud laenu põhiosa ega ka intresse. Seli oli ometi tehinguga nõus ja lubas maha arvata ka laenu peale kuhjunud intressid. Nii vähenes Selil pankrotipesast saada olev summa, Kilgi võlg pankrotistunud Tartu Kommertspanga ees aga asendus kohustusega maksta võlg tagasi Selile. Raha kättesaamine Kilgilt osutus aga tõeliseks peavaluks. Kord lubas ta seda maksta Saksa markades, teinekord oli tal mingi uus häda või mõte.
Hiljem kuulis Seli linna pealt, et Kilk oli käinud oma toonasele parimale sõbrale olukorda kaebamas hoopis teise nurga alt. Nimelt rääkis ta Hans H. Luigele, et Ansip ja Seli rikastuvad Tartu Kommertspangas külmutatud rahadega äritsedes. Andrus Ansip oli tol ajal Tartu Kommertspanga pankrotihaldur. Sõbrale antud eksitava info põhjal ilmuski Eesti Ekspressis artikkel, mis käsitles Seli ja Ansipi rikastumist. Samal ajal ei ilmunud aga kusagil infot selle kohta, et Kilk ise oli kahtlastel asjaoludel saanud pangast 28 miljonit rubla, mis tolle aja kursiga olnuks tänases mõistes umbes 300 000 eurot, ning sellestki maksis ta Selile aasta või kahe pärast tagasi ainult 120 000 eurot.
„Uskumatu, et inimene petab panka, siis saab minult laenu ning intressid andeks ja ometi on tal jultumust minna ajalehte ning näidata näpuga teistele inimestele omaenda sigaduste peale. Neile, kes on teda tegelikult aidanud,“ ütles Seli hiljem juhtunu kohta kommentaariks. See on ka põhjus, miks ta ei ole Kilgiga rohkem äritehingutesse astunud.
Kohe näha, et vanad sõbrad!
Aastaid on lahatud, miks Tartu kaks suurärimeest Seli ja Kilk omavahel hästi läbi ei saa. Sellest jahedast läbikäimisest on ajakirjanduses esitatud erinevaid versioone, muu hulgas ka eelmainitud juhtum Tartu Kommertspanga võltsitud tšekiga, aga tegelik tõde on palju lihtsam. Süüdi on hoopis Kilgi rotveilerid ja ribadeks näritud diivan.
See juhtus 1990-ndate keskpaigas, kui ärimees Neinar Selil oli Tartu Annelinna rajoonis moodne korter. Seli ise seal ei elanud ja korter oli ostetud investeeringuna. Samas oli juba toona edukas Seli korteri tolle aja kohta vingelt sisustanud, see oli varustatud Tšehhi mööbli ja kõige moodsama tehnikaga. Seal leidusid ka puldiga televiisor, baarikapid, suured moodsad kõlarid, köögikombainid ja kõik muu, mis tundus tol ajal tavainimesele ülimoodsa, kalli ja defitsiitsena. Seli ütleb tagantjärele, et kui mõni Tallinnast tulnud sõber külla sattus, võimaldas see korter pakkuda tuttavale palju paremat öömaja kui enamik Tartu tollaseid hotelle.
Kilk oli Seli uhkest Annelinna korterist kusagilt kuulnud ja võttis Seliga ühendust. „Ta sugulasel või tuttaval oli majaremont käimas ja Kilk küsis, kas ma ei tahaks talle oma tühjalt seisvat korterit raha eest paariks nädalaks või maksimum kuuks ajaks kasutada anda…“ meenutab Seli, miks ta otsustas hädas olevale Kilgile või õigemini tema sugulasele vastu tulla. See oli suvine aeg, kui Kilgi tuttav korterisse kolis. Kuna Selil seisis korter nagunii tühjalt, siis ei käinud ta seda ka hiljem kontrollimas. Pealegi oli Kilgil kui tollal kuuldavasti edukal ärimehel raha küllalt ja tundus täiesti ebatõenäoline, et ta sugulane korterist midagi ära viiks või mõne muu jamaga hakkama saaks.
Mingil hetkel mitu kuud pärast Kilgi tuttava sissekolimist, hakkas kortermaja elanikelt Selile ebameeldivaid kõnesid tulema, majarahvas kurtis, et Seli üürnike haukuvad koerad ei lase inimestel öösiti magada, meenutab Seli. „Mis kuradi koerad,“ mõtles Seli, „kas Kilgi sugulane kolis siis tõesti koertega võõrasse korterisse?“ Seli tegi Kilgile kõne ja küsis, millal korter vabaneb. Kilk ajas talle omast ähmast juttu. Rääkis venivast majaremondist ja sugulase nirust seisust. Haukuvate koertega lubas ta isiklikult tegeleda.
Suvest sai talv ja Kilgi sugulane või tollel hetkel juba sugulased elasid ikka veel Seli korteris, seda kuude kaupa ning täiesti tasuta. Alles pool aastat hiljem sai Seli Kilgilt korterivõtme tagasi ja läks ühel СКАЧАТЬ