Название: Minu Tai saared. Rööprähkleja rahunemiskatse
Автор: Annela Laaneots
Издательство: Eesti digiraamatute keskus OU
Жанр: Книги о Путешествиях
isbn: 9789949556403
isbn:
„Aitäh, aitäh!“ Ja läinud nad ongi.
Ja nii hakkabki olema – vaevalt saame pojaga toast välja minna, kui teda pildistama kukutakse. Küsitakse enne kenasti luba ja voilà – lähebki taas lahti.
„Ah grupipilti soovite me pojaga? Miks ka mitte,“ noogutan ma nõusolevalt. Rühm jaapani turiste sätib taas end me poja ümber.
Alul mõtlen, et teen kodustele saatmiseks pildiseeria sellest, kuidas poeg on Taimaal fotostaar. Et pildistan hoopis ise üles kõik poja pildistajad ja teen sest fotogalerii. Aga et poega pildistatakse nii sageli ja mul on tihtipeale samal ajal kas käed liivased, märjad või mingite lasteasjade all kinni, siis valmivad plaanitavast „ma pildistan ise hoopis teid, kes te meie poega pildistate“ – fotoseeriast vaid esimesed pildid. Siis löön käega, poja staariks olemine muutub meie perele nii tavaliseks, et ei tundu enam jäädvustamist väärt.
Meie tüdrukute randa ilmumise puhuks Aasia turistid niisugust fotojälitust ei korralda. Nad pole enam udusulis blondid ja beebivoltidega, vaid juba iseloomu väljendavad isiksused. Siresäärsed „väljaveninud“ mõnekuused noored kassid, mitte sellised kiisupojad, kel äsja silmad avanenud. Nunnufaktori alla, mis peaks hästi müüval pildil olema – pisikesed lapsed ja loomad –, ei tundu nad siin enam mahtuvat.
Loomulikult on poisid Aasia maades, eriti Hiinas, kust paljud siinsed turistid pärit, „hierarhias“ hoopis kõrgemal positsioonil. Ehk on poja ümber toimuv suurem sagimine väike märk siinsest kultuuriruumist.
Elu Kata rannas on aga elu turismimullis. Hotell hotellis kinni, kiviplaatidega kõnniteed, hoolitsetud sisehoovid, suveniiriputkade linnakud.
Müügikohtade rohkus ajab esimestel päevadel ka meie lastel silmad vilama. Putkade ette on laotud värviliste liivamänguasjade mäed. Putkade ees lehvivad täispuhutud ujumisrõngad, – pardid, – laevad, – lohed, – kutsud ja nii edasi. Sekka ka väikesed värvilised lastepaadid, läbipaistvast plastist ujumis-madratsid.
„Tule, tule lähemale,“ kutsuvad müüjad me lapsi.
Nende müügistrateegia on aga me laste jaoks liiga agressiivne, lapsed kardavad nii pealetükkivat tähelepanu. Pigem hoiavad meie varju.
Kindel on aga see, et kohalikust elust ei saa siin elades üldse aimu. Tundub, et Katal elavad vaid turistid ja turiste teenindav personal. Tahan juba väga hotellist ära.
OSTUHULLUDE ÕNNEMAA
Soodsad hilbupakkumised kütavad ostuhullust. Head hinnad saavad kainest mõistusest tihtipeale võitu.
Viimasest Estravelleri ajakirjast, mis enne ärasõitu postkasti jõudis, lugesin, et ehkki piletid Taisse on kallimad kui mõnda muusse sooja kohta (näiteks Egiptusesse), on elu Tais soodsam kui Eestis. Eestist soodsam kohapealne elu Tais oli ju ka üks argument, miks just siia lennata otsustasime.
Kui esimeste päevade kulusid vaatan, ei paista häid hindu kusagilt. Nüüd aga, kui oleme jõudnud kaugemale kui turistilõksudest peatänavad, saan nõustuda.
Mu uued rannaplätud maksavad 2,50 eurot. Sellised „mingist taimest“ sisetallaga. Viimati nägin niisuguseid jalatseid müügil Berliini Alexanderplatzi lähedal poes ja kandsin need ribadeks. Nüüd siis, üle kümne aasta hiljem, sain uued. Noorem tütar küll arvab, et need on koledad. Nojah, pidin ostma meesteplätud, sest siinne number 41, mis on naistele saadaolevatest numbritest suurim, mulle jala otsa ei lähe. Tütrele meeldisid kirevad litrite ja lilledega jalavarjud, aga need olid mulle poole kanna jagu lühikesed. Minu uued pruunid näevad ökodvälja ja on mugavad.
Kui siin nii palju turiste poleks, tunneksin end oma kasvu tõttu hiiglasena, nagu Hongkongis tundsingi. Olen 178 sentimeetrit pikk. Seal sain rahumeeli piki tänavat üle inimmassi pilgu heita, sest ülejäänud inimesed olid minust lihtsalt niivõrd lühemad. Siin Phuketil aga pigem isegi imestan, sest minusuguseid „suuri valgeid suurte jalgadega põhjamaa naisi“ on siin ju teisigi. Miks siis meie jalanumbritele pole litritega plätusid tehtud? Kas kohalikud tõesti ei taba seda ärinišši? Teine variant on muidugi see, et suurte jalalabadega põhjamaa naised jooksevad siin sulnis ja soojas lõunamaa öös litritega jalavarjudele tormi ja need ongi defitsiit. Ise olen igal juhul oma ökoplätude üle õnnelik, hoolimata tütarde halvakspanust.
Küll kiidavad plikad heaks mu uue roosalillelise suvekleidi. Eks nad oskavad juba ka meelitada, sest nemadki said kleidid, mis neile meeldivad. Kolm kleiti, kokku 15 eurot. Eestis selliseid niisuguse hinnaga pole näinud, aga siit nurgatagustest poodidest saaks vast isegi soodsamalt. Aga sellisele kokkuleppehinnale me müüjaga need kleidid seekord kaupleme.
„Võtke see ja see ja see, kolm kleiti, siis saate odavamalt,“ pakub müüja.
„Oot, aga ma seda ei taha, võtaks hoopis selle punase-lillelise siit,“ üritan üht pakutuist välja vahetada.
„Oi-oi, siis seda hinda küll ei saa, vaadake ise, materjal on ju hoopis teine. Kvaliteetsem ja kallim,“ pole müüja vahetusega nõus.
„Aga kui ma selle särgi veel ka juurde ostan, kas siis saab punase-lillelise selle hinnaga, millega te enne ühte neist kolmest pakkusite?“
„Jah, siis saab!“
„Hmm, aga Holgerile see särk ju ei meeldiks,“ mõtisklen endamisi. „Ma ei hakka ju ostma suvalist särki, et kolm kleiti soodsama hinnaga saada. Miks osta lisaks kasutu särk ja kokkuvõttes maksta seetõttu ikkagi rohkem?“
Särk jääb ostmata, kleitidele saan siiski soodsama hinna. „No olgu peale, võtke siis, vaadake, teised juba ootavad, kaua ma kauplen siin teiega. Teie pärast ma nüüd üldse ei teeni.“
Ent peastarvutamise head oskused, saan aru, tulevad nüüd ja edaspidi ainult kasuks. Et liita ja lahutada pakutavaid „selle saate kauba peale, kui neli paari pükse ostate“ – kaupu ning selgeks teha, palju ühe ühiku hind siis ikkagi on. Müüjad on meistrid pakkuma oma kaupa hulgiviisil, nii et ostjal kaob ülevaade üksiku ühiku hinnast ja selle tegelikust turuhinnast.
Kleitide ostu tingib tõsiasi, et tüdrukute Eestist kaasavõetud suvekleidid osutuvad olema „raskesti kuivavast“ materjalist. Tai kliima on troopiline, see tähendab niiske. Pesu, mis kodus kuivab sellise temperatuuriga õues paari tunniga, kuivab siin ööpäeva.
Kleitidega on siin üldse hästi, ja muude suveriietega ka. Homme plaanin minna lisaks kahele paarile lillelistele ka roosasid haaremipükse ostma. Kuna ma Aasias väga palju reisinud pole, siis on siit ostetud laiad säärevarjud mul esimesed haaremipüksid. Olen neist täiesti vaimustuses – palju ilusam, kui oleks lihtsalt teksastes käia, nagu me Euroopas teeme. Oma osa mängib siin ka kliima. Eestis on täiesti võimalik käia aasta läbi teksapükstes – kogu aeg on ju „halb suusailm“, nagu me isegi tögame, ent siin on teksadega liiga palav. Isegi võimatu, ütleksin. Haaremipüksid lasevad aga mõnusalt õhku läbi, ja on kenasti mustrilised ja ilusad. Neid pükse on siin muidugi saadaval tuhandetes eri variantides. Nii et küsimus pole mitte selles, kas soetada, vaid selles, millised osta.
Möönan, et kannan siin ka kleite rohkem kui Eestis. Eestis peab ikka hommikul oma päeva läbi mõtlema – kas tuleb päeval kontorist-toast välja minna ning kui jah, siis kas ka jala. Ning kui jala, siis peaks vaatama netist ilmateadet, et kas on ikka soojemat sorti ilm. Või koguni sajab ja sääred saavad märjaks. Ühesõnaga – see ettevalmistus oleks kiirel argihommikul nii aeganõudev, et lihtsam СКАЧАТЬ