Название: Heinz Valk. Lugu poisist, keda kallistas ilus pastoriproua
Автор: Heinz Valk
Издательство: Eesti digiraamatute keskus OU
Жанр: Биографии и Мемуары
isbn: 9789949470624
isbn:
Teiseks mõjutas otsust Leningradi lähedus. Isa, kes ei aimanud, mida tähendab punane diktatuur, lootis paari-kolme aasta pärast Tallinna tagasi tulla.
Lärmaka Leningradi asemel valiti elupaigaks tsaaride suvituslinn, vaikne ja roheline Gattšina (endine soome-ugri Hatsina), kus üüriti kena ja ruumikas korter ühe ingerisoome vanamemme majas.
Maja asus väga laia puiestee ääres lopsakas aias. Meil olid suur köök, ruumikas elutuba ja magamistuba. Sisustusest mäletan ainult köögis asunud valgest marmorist plaadi ja kahe uksega kätepesukappi, mille keskel oli auk silmapesukausi jaoks ja selle all seisis kasutatud vee ämber. Kapp on mul meeles ilmselt seetõttu, et suurteks pühadeks pidin ma kriidipulbriga läikima hõõruma kapil olevad messingist käepidemed, seebialuse, käterättide riputusnupud ja muu sellise ilu.
Isa töökoht oli aga tõesti väärikas ja tasuv. Tema kundedeks olid Leningradi eliidi prouad: teatristaarid, akadeemikute naised, professorite naised ja võimumeeste eluseltsilised. Teiste seas isegi sellise suurusjärgu figuur nagu Leningradi parteijuhi Sergei Kirovi naine. (Seda fakti olen seni Mart Laari ja Trivimi Velliste eest varjata suutnud, sest see koletu tõsiasi saanuks viimaseks kinnituseks hirmujuttudele, mille põhjal organiseeris Eestimaa Rahvarinde ei keegi muu kui KGB.)
Ema sai olla taas koduperenaine ja tegelda kahe lapsega, lisaks Lainele ka Leopoldiga, kes sündis 1927. Isa priske teenistus võimaldas meil Leningradi eliitpoodidest osta sellist toidukraami, mida õnnelik töölisklass vaid läbi vaateakende silmitses. Meie pere käis läbi rohkearvulise Leningradi eestlaskonnaga. Mäletan ähmaselt suuri seltskondi meie elutoas, nende naerurõkatusi ja eestikeelseid laule.
Laine ja Leopold.
Elu Eestis paranes, kirjavahetusest tädidega sai selgeks, et on saabunud aeg kojusõiduks. Vastava taotlusega läkski isa ametivõimude juurde. Paar päeva hiljem tulid talle koju aga hoopis teistsugused ametimehed ja sõidutasid ta GPU-sse (hilisem NKVD ja KGB). Kui isa polnud ööpäeva järel koju naasnud, hakkas ema Siberisse sõiduks kompse valmis sättima. Paari päeva pärast sai isa siiski tulema – GPU asjatundjad olid teinud selgeks, et soov Eestisse minna on ekslik ja vildakas. Et kui Aleksander Gansovitš Eesti Vabariigi kodanikuna tahab tingimata Eestisse minna, võib ta ju seda teha, kuid inimeste eest hellalt hoolitsev nõukogude võim ei luba mingil tingimusel tema naisel ja lastel minna kõduneva kapitalismi kätte nälgima.
Jutt selge ja mõistetav.
Ja nõnda jätkus meie pere elu punases paradiisis endisel kombel. Ainult selle vahega, et nüüd tuli end teha nii märkamatuks kui võimalik. Olengud toimusid paksude kardinate varjus ja jõulupühadel tuli piirduda tillukese kuusega lillepotis. Kaabu ja elegantse lipsustatud ülikonnaga “eesti härra” peale hakkasid üha rohkem kõõrdi vaatama ka naabrid.
Siis tuli kaks pauku järgemööda. Ootamatult suri tiisikusse vanaisa Anton ja kohe seejärel ajukelmepõletikku Laine (aastal 1930). Kõige dramaatilisemalt elas seda üle ema, kes hakkas otsima lohutust pühasõnast ja võttis lähedaste kaotust kui Jumala poolt läkitatud karistust noorpõlve patutegude eest.
Ema tahtis uut tütart, uut Lainet. Isegi vastavad riided said selleks valmis tehtud. Ja kui 1936. aastal sündis hoopis poiss – see olin mina! –, oli ema pettumus suur. Ta olevat pannud mulle need tüdrukuriided selga ja sidunud mu blondidesse juustesse isegi lehvi. Selline mäng olevat väldanud mitu aastat.
MIDA MÄLETAB NELJA-AASTANE PÕNN
Oli pühapäeva hommik, mida kinnitab asjaolu, et kodus viibisid nii isa kui ka koolipoisist vend Leo.
Öösel oli möllanud kõva torm, kogu meie rohuaed nõretas veest, ja mulle pandi kingade otsa kummibotikud, mis käisid kederluu kohalt trukiga kinni. Aias nägin üllatusega, et elektritraadid, mis pidanuks olema ülal postide küljes, vedelevad märja rohu sees maas. Sain aru, et tegu on selge korralagedusega, mida ema sugugi ei salliks, ja otsustasin asja joonde ajada. Astusin juhtmete juurde ja rabasin need pihku ning tundsin, et mingi imelik jõud raputab mu keha. Taipasin, et see tuleb juhtmetest, ja tahtsin need maha visata, kuid käed ei kuuletunud mu tahtele. Asi tundus hirmuäratav ja ma pistsin täiest kõrist röökima. Esimesena reageeris Leo, kes sööstis õue ja rapsas mind juhtmetest lahti. Siis olid juba õues ka isa ja ema. Isa viis mu kähku tuppa, kus mulle anti suhkruvett ja pandi voodisse lamama. Ei mäleta, kas oli pihkudes ka põletushaavu või kehas muid komplikatsioone. Olin neljane ja mälu seetõttu katkendlik.
Oletan, et pääsesin halvemast tänu botikutele, ja võib-olla oli toonane elekter ka madalama pingega.
Teine lugu. Sain viiendaks sünnipäevaks 1941. aasta kevadel kolmerattalise jalgratta. See oli nii imeline riist, et õhtul, kui magama läksin, pidi ta seisma mu voodi kõrval, et saaksin leistange peos hoides õnnelikult magama jääda.
Kärsitusega ootasin maa tahenemist, et minna naabrilaste kadestavate pilkude alla uhkeldama. Ja siis see päev tuli. Meie maja ja kõrval asuva kaupluse vahelisel platsil oli küngas, kus lapsed armastasid hullata ja talvel käisid kelgutamas. Lükkasin ratta künka otsa ja sööstsin pikemalt mõtlemata kaldast alla. Kiirus ületas aga nii minu algajalikud võimed kui ka ratta tehnilise suutlikkuse. Vändad hakkasid meeletult keerlema, mu jalad kaotasid toe ning me tegime mäest alla suurejoonelise kukerpalli. Marraskil ja mullaga määrdunud põlvede, käte ja põskedega lükkasin oma uhke sõiduriista koduaeda ning tormasin tuppa tönnima. Mu mehelik au ja uhkus olid saanud tõsise hingekriimu.
Sama aasta sügisel langes ratas koduga koos hävituspataljonlaste ohvriks. See oli mu elu esimene ja viimane jalgratas. Poisieas, kui ratas oleks võinud mulle eriti rõõmu pakkuda, oli meie pere liiga vaene niisugusteks kulutusteks. Tudengipõlves kerkisid esiplaanile teised huvid, ja hiljem piirdusin vaid oma lastele jalgrataste ostmisega, mis aga kõik ära varastati. Nõnda võingi tõdeda, et selle sõiduriistaga pole mul õnne olnud.
Jalgrattaõnnetusest tunduvalt täbaram lugu juhtus samal varasuvel.
Olime emaga ühe tuttava eesti pere juures külas. Ema ja pereproua läksid tuppa kohvitama ning juttu veeretama, minul aga lubati rohuaias sõstraid nosida. (Või olid need hoopis tikrid.)
Marjadest isu täis, vaatasin uudishimust aias ringi ja avastasin päramisest sopist trobikonna väikseid maju, mille ümbrus sumises suurtest kärbestest. Teadsin, et sellised putukad on mahakoksamist väärt, ja nii otsustasin nende arvukust mõnevõrra vähendada. Kerge vaevaga sain ühe neist majakese seinalt pihku ja litsusin laiaks. Hetk hiljem röökisin kipitava valu käes. Kogu mu keha kubises kärbestest ja valu aina paisus.
Kohale tormas täiskasvanud perepoeg, kes kuuris kohmitsedes mu hädakisa kuulis. Ta viskas mulle peale oma kuue, haaras mu sülle ja jooksis tuppa. Mu jalasääred ja käsivarred olid täis mesilaste nõelapisteid. Jõin suhkruvett, lonksude vahele röökides.
Mind pandi voodile ja vana perenaine hakkas torkekohtadest mürki välja imema. See kestis üpris kaua, sest torkeid oli palju. Lõpuks määris ta mu ihule mingit omatehtud salvi ja perepoeg viis mu süles koju.
Igasuguste teoreetiliste rehkenduste põhjal pidanuks ma nii suure torgete arvu peale olema vähemalt jupp aega voodihaige. Aga ei midagi! Võib-olla teadis mind päästnud memm tõepoolest mingeid ürgvanu nippe, mis koos temaga hauda läksid. Tänu talle takkajärele!
KUIDAS MA LUGEMA ÕPPISIN
Olin neljane. Armastasin seista СКАЧАТЬ