Название: Izabeli taassünd
Автор: Jessica Ann Redmerski
Издательство: Eesti digiraamatute keskus OU
Жанр: Современные детективы
isbn: 9789949597055
isbn:
„Ma olen kindel,” ütlen ma õrnalt, ega lisa rohkem midagi.
Ma jätan nad basseini äärde ja suundun lifti poole.
Tuppa jõudes panen ma ukse kohe ketti, et Eric ja Dahlia sisse ei saaks sadada. Ma viskan koti põrandale, avan oma sülearvuti ja sisestan salasõna. Sellal, kui arvuti käivitub, vaatan ma aknast välja ja näen, et mu sõbrad, kes siit ülevalt vaadates paistavad nii väikesed, lebavad endiselt basseini ääres. Ma istun arvuti taha ja kammin ilmselt juba sajandat korda läbi Hamburgi restorani kodulehekülje, kontrollides veel kord lahtiolekuaegu, uurides nii maja sisemusest kui ka väljast tehtud profifotosid. See kõik ei aita mind tegelikult selles, mida ma teha kavatsen, aga ma vaatan neid ikkagi iga päev.
Löödult virutan lahtise käega vastu lauaplaati.
„Kurat võtaks!” ütlen ma valjusti ja vajun lösakile vastu seljatuge, libistades kätega üle juuste.
Mul pole ikka veel aimugi, kuidas jääda Hamburgiga kahekesi, nii et keegi meid pealt ei näeks. Ma tean, et ma olen liiga suure suutäie hammustanud. Ma tegin seda juba siis, kui selle arulageda ideega välja tulin, aga kui ma ainult paigal istun ja selle üle pead murran, siis ei jõua ma iial sellest faasist edasi.
Ma tulin siia selge kavatsusega: minna maskeerituna restorani ja käituda seal nagu tavaline külastaja. Vaadata see koht õhtu jooksul korralikult üle. Kus asuvad väljapääsud. Sissepääsud selle maja teistesse ruumidesse. Tualetid. Aga mu kõige esimene eesmärk oli leida üles ruum, kust Hamburg oma külastajaid jälgib ja nende vestlusi iga laua keskel asuvasse lilleseadesse peidetud tillukese mikrofoni abil pealt kuulab. Siis hiiliksin ma sinna ruumi ja lõikaksin sellel tõpral kõri läbi.
Aga olles nüüd siin, vähem kui kuue kvartali kaugusel restoranist, ja olukorras, kus aeg selle asja korda ajamiseks tiksub minu kahjuks, ei tunne ma end üldse enesekindlalt. See pole mingi film. Ma olen üks rumal plika, kui arvan, et võin lihtsalt märkamatult sellisesse kohta sisse marssida ja ilma endale tähelepanu tõmbamata ühe mehe vagaseks teha ning siis kinni kukkumata sealt minema pääseda.
Ainult Victor saaks millegi säärasega hakkama.
Ma virutan uuesti vastu lauaplaati, seekord õrnemalt, sulgen arvuti kaane ja tõusen püsti. Ma tammun edasi-tagasi mööda punase-rohelisekirjut vaipa. Just siis, kui ma otsustan minna koridori lõppu sellesse tuppa, mille ma Dahlia ja Ericu eest salaja võtsin, läheb uks praokile, kuid jääb keti tõttu toppama.
„Sarai?” küsib Dahlia teisel pool ust. „Kas sa meid sisse ei lasegi?”
Ma ohkan raskelt ja kõnnin ukse juurde, et see lahti teha.
„Milleks seda ketti vaja on?” küsib Eric Dahlia järel tuppa astudes.
„Lihtsalt harjumus.”
Ma potsatan meie laia voodi servale istuma.
Nad mõlemad viskavad oma asjad põrandale. Dahlia istub akna alla laua äärde ja Eric heidab minu selja taga voodile, jalad ristis.
„Sa tahtsid ju uinakut teha?” küsib Dahlia.
Ta libistab sõrmedega ettevaatlikult läbi oma märgade sassis juuste, krimpsutades seda tehes aeg-ajalt nägu.
„Dahlia,” ütlen ma, neile mõlemale otsa vaadates. „Ma pole jõudnud siin üleval eriti kaua olla. Ma arvasin, et te jääte mõneks ajaks basseini äärde?” Loodetavasti õnnestus mul varjata oma ärritust selle üle, kui ruttu nad minuga liituda otsustasid. Ma ei saa sinna midagi parata, aga olen liiga närvis ja ka mures selle pärast, et nad siin koos minuga on. Ma ei taha, et nad kuidagi viga saaksid või oleksid mingil viisil seotud sellega, mida mina siia tegema tulin.
„Me võime ju ära minna, kui sa tahad,” ütleb Eric õrnalt mu selja taga.
Otsekohe kahetsen oma sõnu, sest ilmselgelt ei varjanud ma ärritust nii hästi, kui olin lootnud.
Ma kallutan pea kuklasse ja ohkan, sirutades kätt ja patsutades tema jalalaba.
„Andke andeks,” ütlen ma ja naeratan Dahliale. „Teate, ma…” Ja korraga kargab mulle pähe täiesti mõistlik selgitus, miks ma niimoodi käitunud olen, ning ma luiskan nii, et suu suitseb. „… ma olen lihtsalt natuke närvis sellest LA-s tagasi olemisest.”
Dahlia näkku tekib mõistev ilme ja ta lükkab Ericu jalad eemale ning istub ise nende asemel minu kõrvale voodile. Ta paneb mulle käe õlgade ümber ja võtab teise käega mu käsivarrest kinni.
„Mul oli tunne, et selles viga oligi.” Ma märkan, kuidas ta Ericule pilgu heidab ning see jätab mulje, et sellest nad basseini ääres istudes rääkisidki, kui mina ära läksin.
Vean kihla, et just sellepärast otsustasid nad nii ruttu ka siia üles minu juurde tulla.
„Me tahtsime kontrollida, kas sul on kõik hästi,” ütleb Eric mu selja tagant, kinnitades mu kahtlusi.
Ma tunnen, kuidas voodi liigub, kui ta end istukile ajab.
Enne, kui ta jõuab mul ümbert kinni võtta, tõusen püsti. Just selsamal hetkel saan aru, et viimase kuu aja jooksul olen ma sedasi palju kordi teinud. Ma ei kujuta ette, kui kaua ma veel teda oma lõa otsas hoida saan. Ma tean, et peaksin talle lihtsalt ütlema, kuidas ma tunnen – et mu tunded tema vastu pole sama tugevad kui tal minu vastu. Aga tõde on see, et ma ei suuda talle tõtt rääkida. Ma peaksin lihtsalt veel ühe valega lagedale tulema ja praegu olen ma valedes nii sügavalt sees, et hakkan neisse ära uppuma.
Samal ajal olen ma lasknud sel asjal meie vahel nii kaua kesta sellepärast, et ma tõesti tahtsin, et mu tunded tema vastu oleksid sama sügavad, kui tema omad näivad minu vastu olevat. Ma tahtsin oma eluga edasi minna, unustada Victori ja olla lihtsalt rahul selle eluga, kuhu ta mind jättis.
Aga ma ei suuda. Ma lihtsalt ei suuda…
„Ta ei saa teadagi, et sa siin oled,” ütleb Eric „Matti” kohta. „Ja kui ka saaks, annaks ma talle kere peale, kui teda näeks.”
Ma saadan Ericule nõrga naeratuse.
„Ma tean, et sa annaksid,” ütlen ma, aga tunnen ennast veel halvemini, sest mu kahel ainukesel sõbral siin ilmas pole õrna aimugi, kes ma tegelikult olen.
Ma panen käed rinnale risti, kõnnin akna alla ja vaatan välja.
„Sarai,” sõnab Dahlia. „Ma ei taha seda sulle küll öelda, aga kui sa oled nii mures, et Matt saab teada, et oled tagasi linnas, siis ma arvan, et ei ole hea mõte siin oma sõpru külastada.”
„Ma tean, sul on õigus,” kostan ma. „Ma tean, et nad ei räägiks sellest talle, aga ilmselt on parem, kui ma siin olles lihtsalt teie kahega koos olen.”
Ma pööran näoga nende poole.
„See on hea mõte,” ütleb Eric näost särades.
See on kindlasti hea mõte, sest nüüd ei pea ma järjekordse vabandusega lagedale tulema, miks ma ei tutvusta neid oma vanadele sõpradele, keda pole olemas.
Dahlia tuleb minu juurde ja jääb mu kõrvale seisma.
„Oleks СКАЧАТЬ