Название: Rääkimine hõbe, vaikimine kuld. Riigisaladuse kaitse Eesti Vabariigis 1918–1940
Автор: Ivo Juurvee
Издательство: Eesti digiraamatute keskus OU
Жанр: Документальная литература
isbn: 9789949954704
isbn:
Riigisaladuse kaitse ideoloogiast Eesti Vabariigis annab kokkuvõtliku ja tabava ülevaate sellekohane lõik kooliõpikust: „Saladusi tuleb hoida kindlasti. Vaenlase luureagentide kaudu salajased andm[e]d võivad jõuda vastaseni. See võib ajada nurja meie kavatsused, raskendada meie tegevust.”10 Siin on kirjas nii see, kuidas riigisaladusi kaitsta – kindlalt – kui ka see, miks neid kaitsta, sest kaitsmisest loobumine võiks kahjustada kavatsetu saavutamist ja üldse raskendada tegevust. Kuigi sellega võib nõustuda, on riigisaladuse kaitse vajadus selle tsitaadi põhjal pigem aksiomaatiline tõde ja paraku ei lähtu siit mingit teoreetilist mudelit, mis võimaldaks hinnata riigisaladuse kaitse efektiivsust – kavatsused võivad „nurja minna” mitmesugustel põhjustel ja nõrk infoturve ei pruugi nende hulgas olla.
Kas riigisaladuse kaitse vajadust saab üldse teoreetiliselt põhjendada? Paraku on kogu eriteenistusi puudutav teaduskirjandus (ehk valdkond, mida inglise keeles nimetatakse intelligence studies – luureuuringud11) väga tugevalt kaldu info kogumise suunas, jättes tagaplaanile info kaitse. Kui infokaitset puudutatakse, siis tavaliselt keskendudes vastuluurele, st vaenuliku inimluure (ingl k human intelligence – HUMINT) ehk agentuurluure ehk spionaaži tõkestamisele. Klassikaks saanud Michael Hermani luureteooriat puudutav teos ei räägi riigisaladuse kaitsest üldse.12 Hetkel parim valdkonna teooriat puudutav teos, Loch K. Johnsoni toimetatud kogumik, pöörab valdkonnale samuti vähe tähelepanu, vaadeldes vaid vastuluure eksimusi ja puudujääke taustakontrollis.13 Ei pöörata riigisaladuse kaitse vajaduse teoreetilistele aspektidele tähelepanu ka teistes luureteooriat puudutavates monograafiates14 ja kogumikes.15 Palju pole abi ka erialasest perioodikast. Aastat 1986, kui hakkas ilmuma ajakiri Intelligence and National Security, on peetud veelahkmeks, pärast mida saab luureuuringutest või täpsemalt luure ajaloo uurimisest rääkida kui akadeemilisest ajalooteadusest.16 Samal aastal alustas ilmumist ka teine samale valdkonnale keskendunud, autoriteetseks saanud ning püsima jäänud ajakiri International Journal of Intelligence and Counterintelligence.17 Kuigi riigisaladuse kaitse kohta on mõlemas ajakirjas hiljem ilmunud väga häid juhtumiuuringuid,18 võetakse sellise kaitse vajadust enesestmõistetavana. Sama kehtib ka muu erialase perioodika kohta (James D. Calder on koondanud 10369 artikli annotatsioonid aastatest 1844–1998 ning lisaks sellele olulisemad raamatud, kuid – vähemalt annotatsioonide põhjal otsustades – ei leidu vastust ka neis19).
Väljaspool luureuuringute kitsast valdkonda on teema vastu mingil määral huvi tundnud juristid ja sotsiaalteadlased, kes, keskendudes Külmale sõjale ja sellele järgnenud perioodile, on põhjalikumalt uurinud, kas ja mil määral võib riigisaladuse kaitse piirata kodanike õigusi.20 Käesoleva töö kontekstis kasutatavaid teoreetilisi mudeleid sellised uuringud paraku ei paku.
Seega võib teha järelduse, et levinud riigisaladuse kaitse vajaduse teoreetilist põhjendust – vähemalt inglise keeles, milles luureuuringuid puudutav kirjandus ja teooria on kõige ulatuslikumad – siiani välja toodud ei ole. Saladuste kaitse vajadust ei tule siiski võtta aksiomaatilise tõena, selline vajadus on tuletatav senisest luureteooriast.
Üldiselt on jõutud arusaamisele, et kuigi luuretegevus on pidev protsess, võib selle jagada tsükliteks (intelligence cycle). Selle kontseptsiooniga tutvumine osutub vajalikuks riigisaladuse kaitse defineerimisel ja selle vajaduse määratlemisel. Luuretsükli võib jagada erineva arvuga osadeks, kuid põhimõttelisi erinevusi tsükli osade erinev arv kaasa ei too.21 Tsükli alguseks loetakse seda, kui otsusetegijal (olgu ta siis kõrgem või madalam poliitiline või sõjaline juht) on otsuste langetamiseks vaja infot ja ta annab alluvatele korralduse seda hankida, ning tsükkel on läbi, kui vajalik teave on olemas ja sellest on teavitatud ka teisi, kellel seda vastust oma ülesannete täitmiseks on vaja. Uue tsükli puhul on võimalik ülesande püstitust täpsustada vastavalt saadud uuele teabele või muutunud olukorra tõttu. Luuretsükkel võib olla perioodiline (näiteks riigi poliitiline juhtkond määrab mingiks ajavahemikuks luureteenistustele prioriteetsed valdkonnad) ja komplitseeritud (näiteks luureteenistus peab ennustama spetsiifilisi trende terrorismivõrgustike arengus) või väga lühiajaline tulenevalt mingist konkreetsest situatsioonist (näiteks pataljoniülemal on vaja oma kontrolli alla võtta teatud ala ja ta vajab teavet, kas ja missuguseid vastase jõude alal ja selle ümbruses hetkel on).
Ideaalis peaks luuretsükkel toimima järgmiselt, kusjuures vastavad etapid järgnevad samamoodi sõltumata kasutatavatest vahenditest või riigikorrast:
Luuretsükkel.
Suunamine ehk luureülesande püstitamine. Otsusetegija vajab oma edasise tegevuse planeerimiseks mingisugust informatsiooni. Ta peab sõnadesse panema, mida tal on vaja teada ja andma selle info hankimise kellelegi ülesandeks.
Kogumine. Vastavalt saadud ülesandele hakatakse andmeid koguma. Allikad võivad olla kõige erinevamad, alates vaatlusest ja lõpetades spionaažiga (sellest tuleb täpsemalt juttu edaspidi).
Hindamine. Saadud andmete usaldusväärsust tuleb hinnata, see etapp on luuretsüklis mõnikord ühendatud järgmisega.22
Analüüs. Erinevatel viisidel kogutud ja erineva usaldusväärsusega teavet tuleb süstematiseerida, omavahel kõrvutada ning lõpuks teha sellest järeldused, mis omakorda tuleb arusaadavas vormis esitada.23
Jagamine. Analüüsi põhjal tehtud järeldus tuleb otsusetegijatele teatavaks teha. Luuretegevus ei ole asi iseeneses – neljast eelmisest etapist on kasu ainult siis, kui nende tulemusi saavad kasutada isikud, kellel on seda informatsiooni vaja edaspidise tegevuse kohta otsuse langetamiseks (st riigi juhtkonnal ei pruugi olla midagi peale hakata mingit väikest vaenulikku üksust või terrorigruppi puudutava infoga, küll aga võib see olla äärmiselt vajalik sõjaväe või politsei kesk- või alamastme juhtidele).
Saadud tulemuse põhjal või olukorra muutumise tõttu tekivad uued küsimused ja tsükkel kordub. See skeem on küll lihtsustatud, kuid umbes nii luuretsükkel teoreetiliselt toimima peaks. Näitlikustamiseks võib välja tuua, et tegelikult ei tööta umbes sellises tsüklis ainult luureteenistused, vaid ka nt ajaloolased. Ajaloolane huvitub probleemist või teeb uurimisasutus probleemi uurimise talle ülesandeks; ta kogub selle kohta andmeid ja hindab neid allikakriitiliselt; ta jõuab СКАЧАТЬ
10
A. Traksmann; J. Lukas; M. Haber. Riigikaitse õpetuse käsiraamat kesk- ja kutsekoolidele. Tallinn: Kaitsevägede Staabi VI osakonna väljaanne, 1933, lk 99.
11
Selline ingliskeelne nimetus kogus populaarsust 20. sajandi viimasel veerandil, kuid uuriti seda ka varem – juba 1931. aasta märtsis kirjutas Eesti sõjaväeluure ülem Karl Laurits: „Luureteenistus on kaasajal iga juhatuseastme staabi põhifunktsioone. Paljudes suurriikides uuritakse seda kui omaette teadust.” (Karl Laurits. Luureteenistus staapides. Tallinn: Kaitsevägede staabi VI osakonna väljaanne, 1931, lk 3.)
12
Michael Herman. Intelligence Power in Peace and War. Cambridge: Cambridge University Press, 1996.
13
Loch K. Johnson (toim). Handbook of Intelligence Studies. London: Routledge, 2007, lk 229–252.
14
Don McDowell. Strategic Intelligence: A Handbook for Practitioners, Managers, and Users. Lanham: Scarecrow Press, 2009.
15
Peter Gill, Stephen Marrin, Mark Phytian (toim). Intelligence Theory: Key Questions and Debates. London: Routledge, 2009.
16
Craig G. McKay, Bengt Beckman. Swedish Signal Intelligence 1900–1945. London: Frank Cass, 2003, lk X.
17
Samale kitsale valdkonnale on keskendunud teisigi ajakirju, mis pole paraku sarnast autoriteeti ja järjepidevust saavutanud, näiteks
18
Vt nt: Rebecca A. Ratcliff. Searching for Security: The German Investigations into Enigma’s Security. // Intelligence and National Security, 1/1999, lk 146–167; Charles Maechling Jr. Official Secrets: British Style / American Style. // International Journal of Intelligence and Counterintelligence 1988, 3, lk 359–380.
19
James D. Calder (toim). Intelligence, Espionage and Related Topics: An Annotated Bibliography of Serial Journal and Magazine Scholarship, 1844–1998. London: Greenwood Press, 1999.
20
Ameerika Ühendriike puudutavatest teostest vääriks väljatoomist spetsiaalselt teemale pühendatud monograafia: Daniel Patrick Moynihan. Secrecy: The American Experience. New Haven: Yale University Press, 1998. (Daniel P. Moynihan oli senaator ja Külma sõja järel moodustatud probleemistikku uurinud erikomisjoni
21
Norman Polmar ja Thomas B. Allen. Spy Book: The Encyclopedia of Espionage. New York: Random House, 2004, lk 321. Näiteks endine MI6 ohvitser H. Ferguson kasutab hoopis kaheksast etapist koosnevat luuretsüklit. (Harry Ferguson. Spy: A Handbook. London: Bloomsbury, 2004, lk 87.)
22
See tuleneb eriteenistuste erinevast ülesehitusest – kogutud informatsiooni usaldusväärsust võivad hinnata nii seda kogunud operatiivtöötajad, nende juhid, analüütikud või teatud juhtudel isegi riigi poliitiline juhtkond (näiteks soovisid seda osaliselt isiklikult teha Winston Churchill ja Jossif Stalin).
23
Mõnikord eristatakse ka raporti koostamist eraldi tsükli osana, kuid see tundub kunstlik.