Название: Kirglikud aastad
Автор: Ants Juske
Издательство: Eesti digiraamatute keskus OU
Жанр: Биографии и Мемуары
isbn: 9789949475421
isbn:
Meie astusime ülikooli 1974. aastal, mil kuulsatest kuuekümnendatest oli veel säilinud väikseid riismeid. Ülikooli kohvikus korraldas keegi veel luulelugemist, mingi punt tinistas kitarri, kursusevend Tiit Luts püüdis ülikooli klubis teatrit teha. Muidu aga oli avangardistlik vaim kadunud ja kraane keerati ühe tihedamalt kinni. Eneseharimine jäi nüüd igaühe enda asjaks: kui viitsisid, siis istusid üksinda Toomel raamatukogus, ei viitsinud, siis jõid ja lorutasid niisama. Oma arust jõudsin kõike – nii pere eest hoolitseda, lugeda, sporti teha kui ka juua. Igal juhul oli viimane tegevus ainus kollektiivne aktsioon, luuleõhtute aeg oli ümber. Mis puutub sporti, siis pääsemaks tüütutest kehalise tundidest, läksin ülikooli korvpallitrenni. Jäin seal silma hilisemale TRÜ naiskonna treenerile, varalahkunud Roland Lepasaarele. Olin endiselt kiire ja hüpe oli säilinud, panin siis veel palli ühe käega pealt korvi (isiklik kõrgusrekord ikkagi 1.90), vise oli hea ja on siiani. Teaduskondadevahelistel turniiridel suutsime võita ainult filolooge ja ma pidin viskama pooled punktid. Lepasaar kutsus mu ülikooli teise koosseisu treeningutele. Mind pandi trennis Raivo Varega üks-ühe vastu, üks lühike ja kiire, teine pikk ja aeglane, eks me pidime teineteiselt õppima. Mängisin isegi ühe ametliku mängu.
Ajalooteaduskonna spordivaimu hoidsid üleval rohkem õppejõud, intris piirdus asi klaasitõstmisega ja näiteks suuskadel trepist alla sõitmisega. Teaduskonna õppejõud olid selgelt kahes leeris: ühelt poolt kolm legendaarset professorit Herbert Ligi, Sulev Vahtre ja Helmut Piirimäe, teiselt poolt dotsendid Allan Liim, Hillar Palamets ja Linda Eringson. Viimati mainitu oli ka meie kursuse juhendaja. Ideoloogiliselt olid nemad muidugi õigemad. Linda Karlovna oli ka meie kursuse juhendaja. Millegipärast armastas ta poisse, näiteks tulin talvel Toomemäel Aeglasest Surmast üles, hõlmad lahti. Linda Karlovna pani mul ise nööbid kinni ja mütsi pähe. Ühe poisi päästis ta pärast kainerisse kukkumist eksmatist. Pidasime kursusevend Andrus Hülbi üle näidisprotsessi. Mõistsime ta hukka, kuid palusime andestust, et pruut jättis ta maha (“pruut” oli ka valmis tunnistusi andma), ja nii ta jõi kurvastusest ülikooli kohves pudeli veini. Linda Karlovna ütles küll: “Ärge tulge mulle kodaraid rataste vahele viskama”, kuid seisis dekanaadis Hülbi eest.
Kursuseõdede Urma ja Elsaga Pärispeal etnograafiapraktikal.
Kolm meie professorit eesotsas Sulev Vahtrega üritasid hoida üleval Eesti vaimu. Seda polnudki nii vaja õhutada, sest sellest vaimust oli nakatatud kogu inter. Toast tuppa liikus samizdat’i väljaandeid, Eesti-aegset kirjandust, kuskilt hangitud väliseesti asju, lauldi vastalisi laule – olgu siis eestikeelseid, saksakeelseid või vene blatnoi-repertuaari. Kui ma veel keskkoolis arvasin, et Lenin mõtles kõike hästi ja hiljem keerati tema ideed tuksi, siis ülikoolis kadusid kõik illusioonid. Omaette asjad olid ÜTÜ sildi all toimuvad ajalooringi ekskursioonid. Lauri Vahtre rääkis, et kui isa käis muidu tusaselt kodus ringi, siis alati enne ekskursiooni oli ta nagu uuesti sündinud. Mõistagi ekskursioonil pidutseti, iga ajaloolane teab, mis asi on “sumakas”, kuid bussis peeti ka ettevalmistatud loenguid ja õppejõududelt kuulis kohaspetsiifilisi tarkusi. Ma ei tea, miks Koop sellist asja ära ei lõpetanud. Näiteks kui jõudsime Venemaa poolt tulles üle Tartu rahu aegse piiri, lasti Venemaa poole põis tühjaks. Aeg-ajalt käisid professorid ka intris tudengitega pidu pidamas ja tudengiplikasid noolimas. Neid jutte pole vist paslik rääkida. Ühe kuulsa Pälsoni joodiku, kuid äärmiselt koloriitse isiksuse Tõnu Hagelbergi teooria oli, et üks “proffidest” sai noortelt tudengineiudelt alati, teine vahetevahel, kolmas harva.
Suur pauk oli see, kui Herbert Ligi astus komparteisse – mängus oli kateedrijuhataja koht. Meie suhete juurde nimetatud organisatsiooniga tuleb mul veel mitu korda tagasi tulla.
Muidugi sain ma teaduskonna Eesti vaimust osa, kuid ikkagi kiskus mind “metsa poole”. 1960-ndate vaim hõljus veel ülikooli kohal. Eelmisel kümnendil oli huvitutud rohkem rahvusvahelistest teadustest. Juba mitu korda mainitud psühholoogia, orientalistika, semiootika, moodne kunst, filosoofia, lisaks popmuusika, väliskirjandus jne, mis puudutab vaid humanitaariat. Eesti asja ajamine oli muidugi vastaline, kuid seda olid ehk rohkemgi ka moodsad internatsionaalsed teadused. Täielik universaal oli Jaan Kaplinski, kelle isegi Eesti Looduses ilmunud artikleid lugesin ja konspekteerisin. Vabandan sügavalt oma teaduskonna õppejõudude ees, kuid minu tegelikud teoreetilised ja maailmavaatelised kujundajad olid mujal. Ma saan aru, et ajalugu tuligi õpetada Koobi ülikoolis võimalikult neutraalsena, lugedes agraarajalugu, adramaid, potikilde, töölisklassi rasket ajalugu. Täielik nuhtlus oli idamaade ajalugu, kus pidi teadma mingeid Indoneesia valitsejaid. Kuid nii said õppejõud kaitsta kraade, kirjutada monograafiaid. Rotaprindis anti välja uurimusi, mida siis loeti loengul ette, nii et vea näpuga järge. Meie professorid muutusid ajapikku mugavaks. Kui paarkümmend aastat tagasi koostatud loengud olid sisse töötatud, siis lasti neid samal kujul igale kursusele. Kas nad siis ei aimanud, et nooremad ja vanemad kursused intris omavahel suhtlesid? Itsitasime omavahel, et Helmut Piirimäe iseenesest pikantsed ja frivoolsed naljad Prantsuse õukonna ajaloost kordusid täpselt sama koha peal aastast aastasse. Kuid milleks riskida – dotsendi, veel enam professori palk tähendas Nõukogude ajal head sissetulekut ja laskis ehitada maja Tähtvere nn professorite linnaosa.
Stagnatsioon oli haaranud Koobi-aegse ülikooli igast otsast ja meie, kes olime tulnud ülikooli suurte lootustega, pettusime. Kahjuks mugandusid ka paljud vastalised ja edumeelsed õppejõud. Praegusel ajal nõutakse õppejõult pidevat teadustööd, välispublikatsioone, kandideerimisel on enneolematud nõudmised, siis oli aga nii, et kui said sooja koha kätte, siis lase lõdvalt edasi.
Siit tuleb ka meie professorite järelkasvu puudumine. Selle asemel, et luua oma koolkond, oli tunda hoiak mitte jätta kõige paremaid lõpetajaid kateedrisse ja aspirantuuri, vaid suunata Tallinna ajalooinstituuti. Helmut Piirimäe käealuseks jäi praegune suur Tartu linna tegelane Aadu Must. Piirimäe usaldas noorele õppejõule seminaride juhendamise. Alles olime olnud intris koos, aga nüüd seisis ta kohmetuna meie ees. Mingi lugemine oli meile ülesandeks antud, kuid teades, et Aadu Must juhatab seminari, ei viitsinud keegi, välja arvatud hoolikad tütarlapsed, seda läbi närida. Tuleb siis Must ja küsib: “Kes tahab alustada?” Vaikus. Siis osutab ta oma intriaegsele sõbrale Urmas Selirannale. Sellel on mustad prillid ees, ise käsipõsakil, ja vastab kurja häälega: “Ole vait, Aadu, sa ju näed, et ma magan!”
Kursusevennad Kaupo Ahuna ja Ants Juske pärast väsitavaid loenguid.
Mugavaks läks teiste hulgas ka meie kunstiajaloo dotsent Mart Eller, kes siiski tegi kõik, et oma õpilasi hoida, ning vahepeal tekkinud ohtu, et kunstiajaloo õpetamine üldse lõpetatakse, suutis ta vältida. Inimesena oli Eller äärmiselt tore, kuid eks ta tundis isegi, et on teaduskonnas tõrjutud, ega pingutanud eriti. See-eest lõi ta praeguses EÜS-i majas kunstiajaloo kabinetis hea atmosfääri. Praegune Brüsseli kultuuriatašee Tamara Luuk ööbis seal koos oma suure koeraga. Oli koht, kuhu peale intri sai alati minna, Voldemar Vaga aegsel suurel laual tehti igasuguseid asju.
Enamasti aga harisid tollased kunstiajaloolased end ise. Kes istus arhiivis ja tegi tagumikutööd, kes puuris raamatukogus teooriat, kes mõtles muuseumi-, kes õpetajatööle. Tallinna Kodulinnast Tiina Mäe käe alt tulnud noorte ajaloolastega käisin minagi Raadi kalmistul haudu korrastamas. Nagu ma juba algul ütlesin, polnud mul mingit ettekujutust, kuhu oma hilja tärganud kunstihuvi kanaliseerida. Esimese kursusetöö kirjutasin veel keskaegse Tallinna profaanarhitektuurist. Kui toimus spetsialiseerumine, oli tekkinud uus eriala keskaja arheoloogia. Kui tundsin asja vastu huvi, olid kursavennad juba jala vahele saanud. Teise kursusetöö kirjutasin Mihhail Vrubelist, sest teema pidi olema seotud NSVL-i ajalooga. Linda Karlovna aktsepteeris seda, kuigi mis oli Vrubelil sellega pistmist?
СКАЧАТЬ