Название: Verine kamber
Автор: Angela Carter
Издательство: Eesti digiraamatute keskus OU
Жанр: Современная зарубежная литература
isbn: 9789985334331
isbn:
Sellegipoolest tegin ma raamatukapi ukse lahti, et selle sisu ajaviiteks sirvida. Ja ma arvan, et ma teadsin, teadsin mingi surina järgi sõrmeotstes juba enne, kui ma avasin ilma seljakirjata õhukese köite, mida ma selle kaante vahelt leian. Kui mu mees näitas mulle äsja ostetud ja väga kallist Ropsi oforti, kas ei olnud ta siis vihjanud, et ta on sääraste asjade ekspert? Ometi ei olnud ma oodanud seda: tütarlaps, pisarad rippumas põskedel nagu sinna kleepunud pärlid, vitt nagu lõhkine viigimari tuharate suurte kerade all, mida pidid kohe tabama sõlmeliste otstega piitsapiud, samal ajal kui musta maskiga mees näppis vaba käega oma riista, mis kaardus ülespidi nagu tema käes olev kõver mõõk. Pildi all oli kiri „Karistatud uudishimu”. Mu ema oli seletanud mulle kogu oma ekstsentrilise täpsusega, mida armastajad teevad, nii et ma olin süütu, aga mitte naiivne. Eeslehe kohaselt oli „Eulalie seiklused Türgi sultani haaremis” trükitud 1748. aastal Amsterdamis, see oli haruldane raamat. Kas mõni esivanem oli selle sealt põhjamaisest linnast toonud? Või oli mu mees ostnud selle ise ühest väikesest tolmusest raamatupoest Vasakkaldal, kus mõni vanamees silmitseb sind tollipaksuste prillidega, nõudes pilguga, et sa näitaksid, kas sa julged ta kaupa uurida… Ma keerasin lehti, oodates hirmu, trükivärv oli ruuge. Veel üks terasgravüür, „Sultani naiste ohverdamine”. Mu teadmised olid piisavad, et see, mida ma raamatus nägin, mind ahhetama paneks.
Raamatukogu täitev kirbe nahalõhn läks vängemaks ja mu mehe vari langes üle veresauna.
„Mu väike nunn on leidnud palveraamatud, või kuidas?” nõudis ta pilke ja naudingu kummalise seguga, nähes aga siis mu valusat ja vihast kohmetust, naeris ta minu üle valjusti, haaras mul raamatu käest ja pani selle diivanile.
„Kas vastikud pildid hirmutasid pisikest? Pisike ei tohi mängida täiskasvanute mänguasjadega, kui ta ei ole veel õppinud nendega ringi käima, eks ole?”
Siis suudles ta mind. Ja seekord ei hoidnud ta ennast tagasi. Ta suudles mind ja asetas käe sundivalt mu rinnale, antiikpitsi alla. Ma komistasin keerdtrepil, mis viis magamistuppa, nikerdatud ja kullatud voodi juurde, kus ta oli eostatud. Ma kogelesin narrilt: Me pole veel söönud ja pealegi on praegu päine päev…
Seda paremini ma sind näen.
Ta sundis mind panema kaela kaelavõru, naise pärandi, kes oli giljotiiniterast pääsenud. Ma kinnitasin selle värisevate kätega kaela ümber. See oli jääkülm ja tekitas minus kõhedust. Ta keeras mu juuksed oma käe ümber ja kergitas need mul õlgadelt, et ta saaks paremini suudelda udemetega kaetud lohke mu kõrvade all, ning see pani mind värisema. Ja ta suudles ka neid loitlevaid rubiine. Ta suudles neid enne, kui ta suudles mu suud. Vaimustunult lausus ta poollauldes: „Kehale oli ta jätnud vaid /oma ehted kõlavad.”1
Tosin meest ajas tosinat mõrsjat teibasse, samal ajal kui kräunuvad kajakad kiikusid väljas tühjas õhus nähtamatutel trapetsitel.
Ma virgusin telefoni tungiva kilamise peale. Mu mees lebas minu kõrval nagu langetatud tammepuu, hingas narisevalt, otsekui oleks ta minuga võidelnud. Selle ühepoolse rüseluse käigus olin ma näinud, kuidas tema külmaverelisus pudenes kildudeks nagu vastu seina visatud portselanvaas, ma kuulsin teda orgasmi ajal kisendamas ja vandumas ja ma veritsesin. Ja võib-olla nägin ma tema nägu ilma maskita, aga võib-olla ei näinud ka. Ometi oli süütuse kaotamine mõjunud mulle lõpmata segadusse viivalt.
Võtsin ennast kokku, sirutasin käe cloisonné kappi voodi kõrval, mis varjas telefoni, ning võtsin toru. Tema agent New Yorgis. Kiire.
Ma raputasin ta ärkvele ja veeretasin end oma poolele, hoides kätega oma kurnatud keha ümbert kinni. Tema hääl sumises nagu kaugete mesilaste taru. Minu mees. Minu mees, kes täitis suurest armastusest mu magamistoa liiliatega, kuni see nägi välja nagu palsameerimiskamber. Need suigutavad liiliad, mis liigutavad oma raskeid päid ja levitavad hellitatud ihu meenutavat lopsakat ja jultunud lõhna.
Kui ta oli agendiga rääkimise lõpetanud, pöördus ta minu poole ja silitas mu kaela lõikuvat rubiinkeed, kuid tegi seda nüüd nii hellalt, et ma ei põrganud tagasi, ning ta hellitas mu rindu. Mu kallis, mu väike armsam, mu lapsuke, kas see tegi haiget? Ta palub andeks, niisugune tormakus, ta ei saanud sinna midagi parata, vaata, ta armastab nii väga… ja selle armastaja retsitatiivi peale uppusin ma pisaratesse. Ma klammerdusin tema külge, nagu võiks ainult see, kes oli mulle valu teinud, mind selle kannatamise pärast lohutada. Natuke aega pomises ta mulle midagi häälega, mida ma ei olnud kunagi varem kuulnud, häälega, mis oli nagu mere mahe trööst. Siis aga keris ta mu juuksekiharad oma kodukuue nööpide ümbert lahti, andis mulle kärmesti põsemusi ja ütles, et agent oli helistanud New Yorgist nii pakilise asja pärast, et ta peab lahkuma otsekohe, kui mõõn seda lubab. Lahkuma lossist? Lahkuma Prantsusmaalt! Ja jääma ära vähemalt pooleteiseks kuuks.
„Aga meil on praegu mesinädalad!”
Kaalul on tehing, riskantne ja edu tõotav ettevõtmine, milles on mängus mitu miljonit, ütles ta. Ta tõmbus minust eemale, sellesse oma vahajasse liikumatusse, ma olin kõigest väike tüdruk, ma ei saanud aru. Ja, ütles ta seda sõnadesse panemata mu haavatud edevusele, mul on olnud selleks liiga palju mesinädalaid, et ma peaksin neid kuigivõrd tungivateks kohustusteks. Ma tean väga hästi, et see laps, kelle ma ostsin peotäie värviliste kivide ja surnud loomade nahkade eest, ei jookse minema. Aga pärast seda, kui ta on helistanud oma Pariisi agendile, et see broneeriks järgmiseks päevaks reisi Ühendriikidesse – ainult üks tilluke kõne, mu pisike –, peaks meil jätkuma aega koos õhtustamiseks.
Ja ma pidin sellega rahule jääma.
Mehhiko roog faasanist šokolaadi ja sarapuupähklitega, salat, valge, iharust äratav juust, muskaatviinamarjadest šerbett ja Asti Spumante. Peomeeleolu piduliku paugatusega avatud Krug. Ja siis kirbe must kohv kallihinnalistes väikestes tassides, mis olid nii õhukesed, et kohv varjutas linde, mis olid nende peale maalitud. Mina jõin raamatukogus Cointreaud, tema konjakit, lillakaspunased sametkardinad öö eemal hoidmiseks ette tõmmatud, ning ta võttis mind seal vilkuva halutule kõrval nahktugitoolis istudes oma põlvele. Ta oli sundinud mind panema selga siivsa väikese, valgest musliinist Poiret’ kleidikese, näis, et see meeldis talle eriti, mu rinnad paistsid läbi õhukese kanga, ütles ta, nagu väikesed pehmed valged tuvid, kes magavad, üks roosa silm lahti. Ta ei lasknud mul aga rubiinkraed kaelast võtta, kuigi see hakkas väga ebamugavaks muutuma, ega panna üles mu õlgadele langevaid juukseid, nii hiljuti rebestatud neitsilikkuse märki, et see oli ikka veel otsekui haav meie vahel. Ta põimis sõrmed mu juustesse, kuni ma võpatasin ning ütlesin, et mäletan ainult väga vähe.
„Teenija on juba meie voodilinad vahetanud,” ütles ta. „Me ei riputa veriseid voodilinu aknast välja, et tõestada kogu Bretagne’le, et sa oled neitsi, nüüdsel tsiviliseeritud ajal enam mitte. Kuid ma peaksin sulle ütlema, et see oleks olnud esimene kord kõigi minu abielude jooksul, kui ma oleksin saanud oma uudishimulikele rentnikele säärast lippu näidata.”
Siis mõistsin ma vapustatud üllatusega, et ilmselt oli teda kütkestanud mu süütus – minu teadmatuse hääletu muusika, ütles ta, nagu La Terrasse des audiences au clair de lune, mängitud eetrist klahvidega klaveril. Te mäletate kindlasti, kui ebamugavalt ma ennast tundsin selles luksuslikus palees, kuidas ärevus oli olnud pidev kaaslane kogu selle aja, kui minuga kurameeris see tõsine saatür, kes nüüd hellalt mu juukseid piinas. Teadmine, et mu naiivsus valmistab talle mõningast naudingut, pani mu julgust koguma. Julgust! Küll ma veel kunagi käitun nagu СКАЧАТЬ
1
Charles Baudelaire’i värsid tõlk. Tõnu Õnnepalu.