Название: Minu Narva. Kahe maailma vahel
Автор: Katri Raik
Издательство: Eesti digiraamatute keskus OU
Жанр: История
isbn: 9789949511488
isbn:
Vitjaz on eraldi vaatamisväärsus, köök on häbematult hea, kõigile toitudele on pärast valmimist lisatud veel üks supilusikatäis sulavõid. Selles mõttes on Narva restoranid alla käinud, kümme aastat tagasi oli ka siin täpselt nii. Kui lugeja peaks Vitjazi sattuma, siis kindlasti tasub tellida Neptuni-nimelist kohakalapraadi, millel munakaste. Kel kauem kannatust, siis kell 23 lülitatakse restoranis sisse valguskerad ning algab kaheksakümnendate disko. See on nii igal õhtul, ka tööpäeviti. Tantsimisest hoiduda on keeruline, noorus tuleb meelde. Ka tantsuseltsilised on vaatamist väärt: vanuses 18 kuni 65, alates veokijuhtidest ja kohalikest kirju elusaatusega prouadest kuni Narva peaarhitekti ja muuseumidirektorini. Kohalik personal võtab Vitjazis meid vastu kui oma kalleid külalisi.
Vitjazi kõrval tuleb Ivangorodis kindlasti käia toiduputkades ja – poodides. Siingi tuleb täpselt süsteemi teada. Ivangorodi ühte kindlasse putkasse tuuakse neljapäeviti kommi „Tšernosliv v šokolade”. Kommi sees on terve must ploom ja selle sees omakorda kas pähkel või mandel. Kõige paremad on lilla paberiga kommid, kuhu on peale kirjutatud „Tšernosliv Mihhailovitš”. See komm on koogi asemel ja ei unune. Musta ploomi kommi söövad ka kõik need, kes kommi kunagi ei söö. Peale selle leiab kohapeal mitmeid eksootilisi asju. Näiteks on Ivangorodis müügil peenikesed ja pikad pruunid More’i sigaretid. Need rohelises pakis. See oli meie ülikooliaegne lemmiksuits, mida 1980ndate teisel poolel sai vaid valuuta eest. Teine täielik supersuveniir on venekeelse tekstiga Pepsi Cola, mis on täpselt sellises pudelis, nagu seda müüdi 1980. aasta olümpiamängude ajal ja järel.
Lisaks tikub Ivangorodis ostukorvi mahtuma suitsuvorst, mis vastandina meil valdavalt müügil olevatele väliselt sarnastele toodetele sisaldab rohkem liha. Kõige maitsvam on Sovetskaja. Vahel juhtub ka eksitusi. Tõin kord koju juustu, mida täpsemalt uurides selgus, et see on toodetud Eestis.
Algajal suveniirituristil on koduteele asudes kiusatus osta kolm pudelit viina ja kolm pakki suitsu, seda lubatud liitri viina ja kahe paki suitsu asemel. Aga meiesugused on Eesti tollile kerge saak. Ju on väike patt silmis näha. Mul on kord palutud ette näidata käekott ja väga piinlik oli, kui pidin kinni hoidma sellest kotinurgast, kuhu olin sokutanud ühe neljakandilise rosinatega niiske kohukese. Teatavasti ei tohi Eestisse piima- ja lihatooteid tuua, aga see seitsmekümnendate aastate teise poole maitsega lapsepõlvekohuke on liiga hea, käsi sirutus ise külmletti. Seekord õnnestus mul kohukest tollitöötaja eest varjata. Tolsamal korral pidi mu kolleeg loovutama ülearuse paki sigarette, sest kilekoti sisu lasti lahti harutada ja seal leidus tõesti üks lisapakk.
Kehv tunne oli, järgmistel kordadel olen üritanud seadustest kinni pidada. Ühe praktilise asja olen ka ära õppinud – suveniirireisile on mõistlik minna ilma seljakotita. Meie piirivalves tekitab seljakott erilist kahtlust. Ja rahulikuks piiriületuseks on parim võtta piiril liiter viina näppu või panna kilekotis/käekotis kõige nähtavamale kohale, muidugi koos kahe paki suitsudega. Siis ei puutu sind keegi.
Kogu see piiriületus on üldse valus teema. Üks on selge: meie piiriületuspunkt Euroopa Liidule ega Eestile au ei tee. See on küprokist ja värvimata vineervaheseintest koosnev kergelt haisev putka. Puhas ei ole kaugeltki ka raudtee piiriületuspunkt raudteejaamas, kus hoitakse ootesaalis kokku ka valgustuse pealt. Euroopa Liidu kodanikel peaks piiril olema eelised, on olemas ka tabloo „ainult Euroopa Liidu kodanikele”. Sõpruse silla piiriületuspunktis seletas piirivalvur, et see tabloo lülitatakse sisse alles siis, kui järjekorras on alla üheksa inimese. Raudtee piiriületuspunktis pole ma seda tablood sisse lülitatuna kunagi näinud, ka mitte kaheksa inimese puhul. Kujutan ette, milline pahameel puhkeks, kui üheksa inimese kontseptsiooni tutvustataks ootajatele mõnes Euroopa Schengeni ruumi lennujaamas: nii kaua, kuni on rohkem kui üheksa inimest, seisavad kõik ühes järjekorras! Aga Narvas ei taha keegi pahandust ja seepärast ei hakata õigust nõudma, eriti neil kordadel, kui saadakse aru iseenda piiriületuse patusest põhjusest, olgu siis tegemist kahe või kolme paki suitsuga. Ja järjekorras seismine on tegelikult õpetlik ka. Piirijärjekord on justkui Narva elav ajaleht.
Kahjuks ei saa ma piirivalve teemale siinkohal ikka veel punkti panna. Mulle ei meenu kord, kui riigipiiri ületades oleks minu „tere!”, „aitäh!” või „nägemiseni!” saanud Eesti piirivalvuritelt mingigi vastuse, isegi nende suunurk ega kulm ei ole kerkinud. Puhta väljanägemise teema jätan siinkohal üldse käsitlemata. Unustamatu on kogemus, kui tulin Moskva rongiga varahommikul töölähetusest, palaviku ja raske kohvriga, ning üritasin järsust vagunitrepist oma kõrgetel kontsadel alla ronida. Ebamugavast olukorrast hoolimata püüdsin kodumaale naastes naeratada ja oma isamaa valvureid tervitada. Nad ei vastanud ega aidanud mind ka trepist alla, aga vahest ma tahangi siinkohal liiga palju. Samas Ivangorodis oleks piirivalvur mind kindlasti aidanud.
KAS TÄNAPÄEVANE NARVA ON ILUS?
2001. aastal puhkes Narvas torm veeklaasis. Üks Saksa ajakirjanik kirjutas, et Narva on Euroopa kõige inetum linn. Tema kokkupuude linnaga algas veokite ootealal asunud hostelis. Oma seisukohast oli tal õigus. Narvakate meelest muidugi mitte, nemad on siinse keskkonnaga harjunud, ei teagi muud tahta.
Paar aastat tagasi ütles üks Siberist pärit külaline, et ega see Narva ikka kõige ilusam linn ei ole. Minu kõhust käis läbi jõnks. Ma sõidan viieteistkümnendat aastat Narva, aga juba siis, kui olin seda teinud kaks kuud ning nägin taas neid hallimast hallimaid kümneid meetreid pikkasid üheksakorruselisi kortermaju, ütlesin ma autos kuuldavalt gorod rodnoi, minu kodulinn. Narva ongi minu teine gorod rodnoi ja Tartu on muidugi esimene. Iga kell olen nõus Narvat kaitsma selles mõttes, et Narva on roheline ja puhas linn ja ta enamasti meeldib selle linna elanikele. Mis meie, Narvas uustulnukad, siin õiendame!
Narva tänapäevane rohelus on loodud pärast sõda, siis istutati lühikese aja jooksul ja palju kiiresti kasvavaid puid. Minu üks esimesi mälestusi Narvast on puhh, paplitolm, mida veel mõned aastad tagasi juunikuises Narvas suurtes kogustes ringi lendles. Kui kodus jäi aken lahti ja väljas oli tuul, siis sai puhh’i koristada jõuludeni välja. Väikesed poisid ajasid puhh’i ühte palli ja panid selle põlema, tulekera veeres mööda tänavat. Nüüd on küll enamik paplitest maha võetud ning lastel üks meelelahutus vähem.
Mäletan hetke, kui jõudsin arusaamisele, et Narva pole mitte ainult kodune, vaid ka ilus linn. Olin külas oma tollastel üliõpilastel üheksakordse maja seitsmendal korrusel. Maja asub Tallinna maantee ja Kreenholmi tänava nurgal, otse Statoili vastas. Oli hilissügis, lund veel ei olnud, oli kottpime ja linn tuledes. Korteri akendest nägin kaugele Rakvere tänavale, vasemale ja paremale ulatus Tallinna maantee. Sirged tänavad, selgus, avarus, kaubanduskeskus ja üheksakorruselised majad, kultuurimaja, spordihoone, pank. See, mida ma kirjeldan, on Narva hiilgeaja, kaheksakümnendate aastate uus keskväljak. Tänini arvavad Narva lapsed, et seal, praeguse Statoili ja McDonald’si juures ongi Narva kesklinn. Iga akna taga on keegi, kes püüab oma eluga hakkama saada. Kes praeb kotletti, kes paneb last magama, kes teeb koolitööd, kes määrib valutavaid jalgu, kes avab esimest õllepudelit või kirjutab e-kirja armsamale.
Sain peagi aru, et olen oma Tartu päritoluga täielik naiivne lillelaps. Kui läksin külla üheksakordsesse majja, siis oli seal küll domofon, millelt sai korteritesse kella anda, ent ust toast lahti teha ei saanud. See oli liiga kallis. Pererahvas pidi võtmed viskama või ise vastu tulema. See oli vaid algus. Koridor haises pööraselt, maha oli sülitatud, keegi oli lifti kusnud. Õppisin ära sisse hingamise, СКАЧАТЬ