Название: Varjud liiguvad pimeduses
Автор: Ed Vecin
Издательство: Eesti digiraamatute keskus OU
Жанр: Ужасы и Мистика
isbn: 9789949308781
isbn:
„Tule, kallis, lähme, ja kutsume kohe hullumajast kedagi kohale, see mees on segane!” karjus professor, Leanni kaasa vedades. Too rebis ennast lahti, öeldes, et ei saa mind sellisesse olukorda jätta. Kui naine mulle lähenes, võtsin räti käe ümbert ära. Kuigi nähtavale ilmus lai haav, oli veri peatunud.
Seda immitses ainult natuke ja ma pühkisin haava korralikult puhtaks. Seejärel sirutasin käe Woodstockide poole: „Vaadake nüüd!”
Mõlemad jäid rabatult mu kätt vaatama. Haav ahenes kiiresti ja hakkas siis otstest kinni kasvama. Minuti pärast oli sellest järel ainult arm, kahe minuti pärast polnud sedagi.
Professor vaatas mind õudusega. „Kes võis mis sa oled?” küsis ta uuesti väriseva häälega.
„Ma olen Cornwalli surematu, mees, kes on näinud aastasadu ajalugu,” teatasin ma. „Ma ei sure veel niipea, meiesuguseid saab ainult teatud vahendite või rituaalidega tappa, aga see on kõrvaline teema. Ja ärge katsugegi minust kellelegi rääkida, keegi nagunii seda ei usuks.”
„Mida sa meist tahad?” päris professor vaevukuuldavalt.
„Mina ei taha midagi. Aga on olemas Jõud, kes ootavad, et Leann jätkaks leedi Eeleanori alustatut ja võitleks nendega, kes Hollywoodi keeli öeldes on pahad poisid. See on tema missioon ja tema või ka minu tahe siin ei loe, tal tuleb lihtsalt minna,” laususin ma.
Ma pole iial inimese silmis nii suurt valu näinud, kui seda nägin Woodstocki silmades. Mul hakas temast isegi kahju, sest mees oli mõistmas, et kaotab oma armastatu. Üksteisest kinni hoides hakkasid nad eemalduma, õnnetuimad inimesed maailmas.
Mina jäin maha. Ma teadsin, et miski pole lõppenud, kõik on alles algamas.
Vanad tuttavad
Kui ma samal õhtul Woodstockide maja poole vaatasin, ei näinud ma selle akendes valgust. Mõistsin, et abielupaar oli siit minema sõitnud, eemale nende ellu ilmunud võõrast maailmast. Aga samas ma teadsin, et see maailm naaseb nende juurde, tahavad nad seda või ei. Põgenemine võib pääsetee olla vaid tavaliste inimeste juures, mitte aga siis, kuid nad on seotud Jõududega. Leann näis sellest juba aru saanud olevat. See noor naine oli mõistlikum ja targem, kui oletada võis.
Möödus paar nädalat. Ma ootasin rahumeeli, millal midagi juhtuma hakkab. Minu maailmas juhuseid ei tunta – kui miski peab tulema, siis ta ka tuleb, sa pead ainult valmis olema.
Ühel õhtul nägin ootamatult Woodstockide maja akendes valgust. Kas nad on tagasi tulnud? Ei, koos kindlasti mitte, professor ei tooks oma kaunist naist minevikust ilmunud hullu juurde tagasi. Või on Leann üksi naasnud? Ei, ma pidin järele vaatama!
Mäelt randa laskudes tabas mind poolel mäel vana ja hästi tuntud ärevus. Üle selja libisesid külmavärinad. Ma teadsin, mida see tähendab – läheduses on keegi minusugune, või isegi mitu. Keegi oli tulnud mind otsima ja tajusin, et mitte rahus, vaid vaenus.
Mind ümbritses selgelt tuntav energia, mis haaras külma õhuna mind endasse. See oli selja tagant nõrgalt tuntav, kuid maja seest voogast jõudu, mis lausa kiskus mind endaga kaasa. Pöördusin korraks ümber. Mäeseljakul loojuva päikese taustal seisid kaks tursket kuju. Nad olid liikumatud, kuid ma teadsin, et võõraste kohustuseks oli mu tagasitee ära lõigata ja mind majja minema sundida. Noh, oleksin seda nagunii isegi teinud!
Kui ma majaukse avasin, nägin kõigepealt Teda. Ristis käsi seisev naine oli imekaunis, üsnagi tänapäevastes riietes, aga endiselt võrgutav ja seksikas. Ning samas ülimalt ohtlik. Ja ta ootas mind.
Ma ei oskagi öelda, mis tunded mind Anastasijat nähes valdasid. Üks oli kindlasti vahkviha, sest just see naine oli neljasaja aasta eest mõrvanud mu kallima, leedi Eleonora, ja nii ootamatult, et ma ei saanudki talle appi minna. Siis mõrvar kadus mu silmist sadadeks aastateks, kui palju ma teda ka ei otsinud. Meie maailmas polnud sellist mõistet nagu au – kui keegi jäi kellelegi ette, siis ta tapeti ning tapjal polnud kohust kättemaksjate ette arveid klaarima naasta. Anastasija hoidus lihtsalt mu teelt kõrvale, et vajadusel uuesti mu ellu ilmuda.
„Sa ei rõõmustagi väga mind nähes!” naeris naine oma rõkkavat naeru. „Ja oled ennast valitsema õppinud – veel mõnesaja aasta eest värisesid vihast, kui jutt minu peale läks.”
Vaikisin ja silmitsesin naise kaaslast. See oli kääbus, kes näis puuslikuna. Tal polnud kaela ollagi, mistõttu kõrvale vaatamiseks pidi see olevus ennast kogu kerega pöörama. Ta oli pisike, töntsakas, inetu, aga samas ohtlik. Olin teda kiirelt tegutsemas näinud, ja uskuge mind, ei tahaks olla selle nahas, keda see puuslik ohvriks valib. Lisaks teadis ta väga mõjusaid loitse.
„Tapa ta!” susistas puuslik. Naine heitis talle kiire pilgu, kuid ei vastanud. Selle asemel küsis ta minult:
„Noh, kas sa mind tappa ei tahagi? Oled nii hambutuks muutunud või? Mina ju tapsin su kallima,” ja mulle lähenedes sosistas ta valjult: „Usu mind, ma nautisin tema tapmist! See oli võrratu elamus!”
Imestasin isegi selle üle, kui hästi ma ennast valitsesin. Siis aga ütles naine midagi, mis mind taas vihast võpatama pani:
„Ma näen, et sa oled endale uue leedi Eleanori leidnud. Tean juba, et ka tema tuleb peagi Varjudesse. Ongi tore, mul saab uus mängukann olema, kelle tapan siis, kui igav hakkab!” Naine naeris, kuid see naer oli juba õelust tulvil.
„Siis ma tapan ka sinu ja seekord sa ei pääse!” laususin ma kindlalt.
„Sõnad, ainult sõnad!” pilkas naine. „Aga võin sind lohutada – ma ei tapa teda niipea. Sinu endine kallike oli liiga lihtne saak. Ma eelistaks kedagi, kes oskab veidigi vastu hakata, aga leedi Eleanori sa ju ei õpetanud, lasid tal lollikesel surmasuhu tulla. Oi, kuidas ma teda piinasin, enne, kui tapsin!” Anastasija naeris võikalt. „Õpeta tüdrukut veidi, siis tulen mina talle järele.”
„See jääb sul viimaseks tulekuks,” ütlesin ma. Naine naeris taas ja siis pobises puuslik: „Kui sa teda ei tapa, siis pane ta enda ette lömitama!”
Anastasija tegutses kiiresti. Järgmisel hetkel haaras mind kohutav peavalu, liikmed muutusid tuimaks ega kuulanud enam mu sõna ning kõik, mida ma tegin või teha tahtsin, näis alluvalt naise tahtele. Olin juba murdumas. Liha väänles mu luudel, nägu moondus maskiks – võisin hetkel jube välja näha. Järgmisel hetkel oleksin olnud naise käes mängukann, ta oleks võinud mind mida iganes tegema panna. Siiski suutsin veidi oma tahet kokku koguda ja hakkasin seda kasvatades teadvuses nõiatari mõju vastu võitlema. Anastasija üritas mind meeleheitlikult enda võimusesse saada, kuid ma taastasin aeglaselt kontrolli oma mõistuse üle. Peavalu kadus, jõud naases liikmetesse ning varsti sain rahulolevalt jälgida, kuidas suletud silmadega ja higine naine mind ikka veel teadvuse kaudu endale allutada püüdis. Siis andis naine alla, ta vabastas mu mõistuse ja avas silmad. Neis oli märgata väsimust ja üllatust.
„Kas see on kõik, mida sa suudad,” küsisin põlglikult, teenides vastuseks ära raevuka pilgu.
Kuulsin selja taga kahinat. Sinna olid ilmunud kaks naise saatjat, pikad, tursked, ebainimlikult moondunud nägudega mehed. Nad kavatsesid mind ilmselgelt rünnata. Meie võitluse ajal nad sekkuda ei saanud, sest minust ja naisest vallanduda võiv energia oleks nad minema pühkinud. Anastasija polnud СКАЧАТЬ