Название: Сніданок на снігу (збірник)
Автор: Анатолій Дністровий
Жанр: Современная зарубежная литература
isbn: 978-966-14-7016-2, 978-966-14-7015-5, 978-966-14-7012-4, 978-966-14-6539-7
isbn:
– Усі ми самотні, – сказав він, – і це добре.
– Чому? – здивувалася Людмила.
– Ось чому, – Зарецький обійняв Людмилу, міцно притиснувши до себе, і вони пішли через лагідне біле марево в бік центру, де шуміли машини, горіли вітрини, вивіски крамниць і де ходили люди.
Удома Людмила постелила на підлозі одразу біля каміна, який перед тим розпалив Зарецький. У відблисках вогню їхні тіла були бронзово-гарячі. Вона сумирно лежала на його могутніх грудях, ластячись до нього головою. Богдан гладив її довге хвилясте волосся, перебирав його пальцями, накручував на вказівного і відпускав.
– Боже, що ти зі мною зробив? У мене не було цього вже сто років.
15
Віолетта так і не зателефонувала. Богданові також ліньки було про себе нагадувати. Він скинув рукавицю, дістав із куртки мобільний, подивився на освітлений зелений сенсорний екран, але ні повідомлень, ні пропущених дзвінків не було. Зарецькому здалося, що він випав із часу, ніби потрапив у зовсім інший світ, з іншим темпом, в якому треба по-іншому думати і навіть по-іншому дихати – неквапно, спокійно, нікуди не поспішаючи, нічим не переймаючись. Навіть думки про минуле, зокрема про нещодавні миті, здавалися тут нереальними, ніби несправжніми, ніби такі думки стосувалися героїв із прочитаних романів.
16
Зарецький дивився в бездонні теплі очі Людмили, узявши її обличчя в руки; вона розтулила свої повні губи й обережно кусала його, мов заморська птаха; потім Людмила злегка кусала його обличчя, шию, груди, кусала під пахвою, потім живіт, пестячи його язиком. Зарецький застогнав, виструнчився, його груди від глибокого дихання підіймалися й опускалися.
– Ніби до тебе нічого не існувало, – сказав він із лагідною усмішкою, цілуючи її в голову.
– Нічого-нічого?
– Ні-чо-го, – по складах мовив замислений Зарецький, – тільки порожнеча, як кажуть фізики – абсолютне чорне тіло і я в ньому незримий атом.
– Так, не існувало, – прошепотіла вона.
Зарецький заплющив очі.
– Де ти блукала?
– У темряві.
– У темряві, – ніби розжовуючи це слово, промовив Зарецький, – там, де і я.
– Але ж це добре? Правда?
– Не розумію, – усміхнувся він.
– А що тут розуміти? Інакше – ми би ніколи не зустрілися.
– Справді. Значить, наша темрява була недаремною.
Під ранок вони заснули. Зарецького підняв будильник, який він виставив на мобілці. Людмила подивилася у вікно й аж присвиснула – сніг далі спокійно падав, густими СКАЧАТЬ