Название: El món d'ahir de Joan Estelrich
Автор: Joan Estelrich
Издательство: Bookwire
Жанр: Документальная литература
Серия: Assaig
isbn: 9788437098715
isbn:
Totes les notes, observacions i descripcions d’aquest breu episodi de la biografia de Joan Estelrich (Felanitx, 1896-París, 1958) que acabem de reproduir provenen dels Dietaris que, a finals de l’any 2012, es van publicar a l’editorial Quaderns Crema, en una edició a cura del professor Manuel Jorba. Es tracta d’una àmplia mostra dels esperats dietaris inèdits de l’intel·lectual mallorquí, polític, promotor cultural i assagista. La publicació d’aquell volum, que contenia textos des de l’any 1914 fins a 1949, va constituir un veritable esdeveniment cultural tant per als amants del gènere diarístic i memorialístic, que en són molts, com per a tots aquells lectors que s’interessaven per les turbulentes relacions entre els intel·lectuals, la cultura i la política catalanes, que encara en són més. Els dietaris contenen, com a mínim, tres nivells d’anàlisi i reflexió: el personal, amb el característic narcisisme de l’autor, avui totalment passat de moda però que permet al lector una insospitada immersió en les dimensions ètiques i les contradiccions morals del personatge, amb freqüents observacions sobre si mateix i sobre les seves relacions amoroses i eròtiques; el professional, amb una profunda reflexió tant sobre les seves inquietuds filològiques i literàries com sobre la dimensió política de la seva activitat cultural, marcada pel catalanisme i per l’europeisme; i, finalment, un tercer nivell que abasta una part no negligible del llibre i que transcriu de manera deliberada els seus somnis, molt freqüents, sovint eròtics, però no només, i que obren al lector tot un món d’angoixes, enveges, traumes, rivalitats i ambicions d’un interès extraordinari. D’altra banda, les anotacions sobre l’acte d’escriptura dels dietaris mereixerien per elles soles una detinguda anàlisi: «¿Escriure?, ¿treballar?, ¿fer-se un nom? ¿deixar uns llibres? Per què, si hom pot viure allà baix nodrint-se de la recança d’un temps en què la bellesa fou realitat i presència!» (Madrid, 7 febrer 1940).
En una història dels intel·lectuals a Catalunya, del Modernisme a la guerra d’Espanya, el nom d’Estelrich tindria un paper prominent, al costat, per exemple, de Joan Maragall, d’Eugeni d’Ors, de Gaziel, d’Antoni Rovira i Virgili o de Josep Pla, per posar només uns noms. Home de confiança de Francesc Cambó, director de la Fundació Bernat Metge a partir de la seva creació, l’any 1923, incansable activista cultural i polític, promotor i director de diaris i revistes, Estelrich desplega, al llarg dels seus dietaris, un impactant autoretrat d’un singularíssim intel·lectual català de dimensió europea. Deixeble d’Eugeni d’Ors (i, després, un dels probables i més malèvols actors de la seva defenestració, segons Joan Fuster), lector atent de Montaigne, de Leopardi i de Kierkegaard, Estelrich es va cartejar amb els més importants autors catalans, espanyols i europeus dels anys vint i trenta del segle passat.
Els dietaris publicats també constitueixen una immersió en la complexa mentalitat del catalanisme conservador d’abans, durant i després de la guerra civil espanyola. Membre destacat de la Lliga, diputat a les Corts de Madrid per Girona als anys trenta, Estelrich va viure sempre immers en les seves innombrables contradiccions polítiques, culturals i lingüístiques, unes contradiccions que el van portar, finalment, al ben poc digne títol de ser l’intel·lectual català que més va col·laborar amb el franquisme, al costat d’Eugeni d’Ors, i a obtenir les més altes responsabilitats de la política cultural de la dictadura franquista com a representant d’Espanya a la UNESCO a París. L’autor d’aquests dietaris que tant fascinen com provoquen repulsió al lector d’avui es mou ambiguament entre la fidelitat als seus principis i un desmesurat afany de glòria i poder que el condueix, gairebé fatalment, a trair-los. Vegem-ne només alguna frase: «Jo, com a català, he de desitjar el triomf del Govern i, com a espanyol, el dels sublevats», escriu, des de Barcelona, el 20 de juliol de 1936. Només deu dies després, anota, parlant de Francesc Cambó: «Tant ell com jo tenim la impressió que s’ha ensorrat el nostre país i que en tornar-hi, si hi tornem, només trobarem ruïnes» (30 de juliol de 1936). De vegades, ben poques vegades, sembla que Estelrich dubta: «A l’oficina de premsa s’ha rebut un exemplar del primer número de la Revista de Catalunya, que fan els emigrats catalans a França. M’ha transtornat. En la llista dels col·laboradors, només hi manco jo. ¿Hauria d’estar amb ells?» (Madrid, 29 de gener de 1940). O aquesta altra confessió, més resignada: «Fa un any, el dia de la lliberació, tota Catalunya unànime estava per Franco i pel Moviment; era el moment per a emprendre una política de conciliació moral, d’integració espanyola. Després, han vingut les decepcions; tota Catalunya es sent, amb raó o sense, hostilitzada» (Madrid, 31 gener 1940).
Erudit, egòlatra, «vedette» intel·lectual, erotòman, sempre exageradament ambiciós, Estelrich bascula, fascinat per ell mateix, entre el mite de Don Juan i la figura de Faust. Alhora, però, també dispers, impúdic i extremadament frívol, Estelrich va viure al llarg de la seva vida en un món dominat pels valors de l’epicureisme, fet d’alta cultura i diplomàcia, de luxes, de salons literaris, d’innombrables relacions amoroses, de balls, de màscares i de miralls. És a dir, un veritable «món d’ahir» a la manera del que va descriure, amb molta més dimensió moral, el dissortat Stefan Zweig. Els dietaris d’Estelrich, un document probablement únic en llengua catalana, constitueixen un dels millors retrats de l’auge i el declivi de la cultura europea d’entreguerres, sovint idealitzada, a través d’una personalitat que, envoltada de projectes i ambicions, però també, al capdavall, de frustracions i dispersió, declarava:
Sé les possiblitats que tinc en el camp editorial. He mesurat el que sóc capaç de fer intel·lectualment: no m’he de posar cap fita, però sí posar-me a produir obres d’interès universal. Ho tinc tot: editor, públic, capacitat de propaganda personal…Em СКАЧАТЬ