Название: Королівство жахів
Автор: Джин Філліпс
Издательство: Книжный Клуб «Клуб Семейного Досуга»
Жанр: Триллеры
isbn: 978-617-12-4052-0, 978-617-12-3434-5, 978-0-7352-2427-8, 978-617-12-4053-7
isbn:
«В нас усе гаразд. Ми в цілковитій безпеці», – повідомила вона йому, але потім її пальці зупинилася, й вона замислилася, що написати далі.
Волосся Лінкольна лоскотало їй руку. Він почав зсовуватися й вигинатися. Її дихання уривалося, коли вона намагалася мугикати «Едельвейс», колискову пісню, яку вони з Полом щоночі наспівують Лінкольну. Хоч тепер вона мугикала надто швидко й надто високо, як ото коли перемотують магнітну стрічку.
Їй треба надрукувати щось іще. Її пальці швидко згиналися в повітрі.
– Чому ти розмовляєш по телефону? – запитав Лінкольн. Його голос у її плече пролунав приглушеним.
– Я повідомляю тата про наше становище, – відповіла вона, а тим часом Пол надіслав нове послання.
«Ти все прочитала. Тепер я телефоную тобі. Я тебе кохаю».
Під текстом ішло якесь посилання. Вона подивилася на синю стрічку підкреслених літер та цифр, і в цю мить задзвенів телефон, надто гучно – їй не спало на думку вимкнути його звук – і вона негайно відповіла.
– Я не можу говорити, – сказала вона, її голос пролунав якось професійно. Так ніби вона була на зборах абощо. Вона не знала, звідки в неї взявся такий голос. – Нам треба мовчати. Я не знаю, де вони перебувають.
Можливо, йшлося не тільки про звичку, як про її недавнє письмове повідомлення.
Можливо, частина її вже знала те, що тепер усвідомила і її решта: телефон – це ризик. Він створює шум. Коли вона розмовляє, утворюється шум. Шум привабить терористів.
Це цілком очевидно. Якщо думати про це певним чином, то все має сенс.
Вона почала знову:
– У нас усе гаразд, але…
Чоловік почав говорити, перш ніж вона закінчила свою фразу, і його голос пролунав надто гучно.
– Що там відбувається? – запитав він. – З тобою хтось є? Ти бачила поліцію? З Лінкольном усе гаразд? Що ти маєш на увазі, коли кажеш, що у вас усе гаразд? Вони можуть до вас дістатися? Боже, мені так шкода, що я не з вами, моя люба, мені так шкода…
Вона дозволила йому говорити. Вона зрозуміла його потребу чути її й подумала, що має ту саму потребу, але його голос не створював враження, що він поруч з нею – від цього йому здається, що він ще далі, чи то, навпаки, це їй здається, що вона ще далі. Ніби частина її полинула до нього, геть із цього зоопарку, у те життя, яке вона знала, а вона нікуди не хотіла линути. Вона не може. Вона мусить бути тут, повністю тут. Вона не може втішити його в цю мить.
– Нам добре, – прошепотіла вона, досі говорячи голосом адвоката. Чи якимсь директорським голосом. Якщо такі люди коли-небудь шепталися. – Ми ховаємося.
– Що ти бачила? – запитав він.
– Я кохаю тебе, – відповіла вона, – і з нами все гаразд, але я нічого не можу вдіяти. Я повинна бути уважною. Я бачила здалеку якогось СКАЧАТЬ