Название: Королівство жахів
Автор: Джин Філліпс
Издательство: Книжный Клуб «Клуб Семейного Досуга»
Жанр: Триллеры
isbn: 978-617-12-4052-0, 978-617-12-3434-5, 978-0-7352-2427-8, 978-617-12-4053-7
isbn:
Але Лінкольн анітрохи не стривожився.
– Деякі з них, – відповів він.
– А цей небезпечний? – запитала вона, подивившись на кран у стіні.
– Ні. Це той, який перелазить. Вони люблять перелазити з дерева на дерево, але якщо вони не можуть перелазити, то повзають по землі. Деякі стебла виготовлені з трави. Інші – з рослин або з білизни. Або з м’яса.
Вона поміркувала над його висновками. Примусила себе всміхнутися, бо це те, що вона зробила б за нормальних обставин.
Їй подобалося слухати його, коли він отак вигадував речі. Був час, коли він дивився на неї у вестибюлі готелю й оголошував: «Я маю в кишені двох дівчаток. Маленьких дівчаток. Одну звуть Люсі, а другу – Пожежник». Це був той час, коли він казав їй, що всі його набивні звірі пішли до церкви, де ніхто не носить штанів.
Це добре, подумала вона. Це альтернатива паніці.
– Але вони схожі на крани? – спокійно запитала вона в нього.
Вона й не знала, що може говорити так лагідно.
– Це хижак, – прошепотів він, наче відповідаючи на її запитання. – Також і рептилія. Але вони, як і бегемоти, можуть бути агресивними.
Вона спробувала пригадати, в якій з їхніх книжок їм трапилося слово «агресивний» – у книжці про алігаторів? Чи про стародавніх греків – але в цю мить її мобілка завібрувала об стегно. Вона затулила її долонею й прочитала текст чоловіка.
«Я не можу цього витримати. Як ви там? Поговори зі мною».
Вона міцніше стиснула свій телефон. Пол, звичайно, уявляє собі, що тут відбувається щось жахливе. Якщо ти завжди чекаєш, що станеться найгірше, то тебе чекають лише приємні несподіванки, – сказав він їй, коли вони тільки почали зустрічатися, а вона йому відповіла: – Я ніколи не чула нічого дурнішого. Іноді вони жартують з його запеклого песимізму, але не тепер. Тепер він почуває себе виправданим.
«В нас усе гаразд, – надрукувала вона йому. – Ми у відносно безпечному місці. Я нікуди звідси не піду. Поліція уже в зоопарку?»
«Я не знаю. Ніхто нічого не хоче казати мені по телефону. Я їду в зоопарк».
– Стебло не може рухатися, мамо, – прошепотів їй Лінкольн. – Стебло, яке над нами, зовсім не рухається.
– Але я думала, воно належить до тих стебел, які рухаються, – промовила вона, водночас друкуючи.
«Один чоловік, – подумала вона. – І вся поліція. Хіба не мають тут бути броньовані пікапи й прилади нічного бачення або агенти ФБР? Минуло вже принаймні з півгодини, коли я почула постріли».
«Чому вони затримуються так довго?» – надрукувала вона.
«Не маю уявлення. Спробую з’ясувати. Кохаю тебе».
Лінкольн розбалакався. Вона подумала, що він повторив себе кілька разів.
– Що, любчику? – запитала вона.
– Він лазив, – сказав він. – Стебло лазив. Мамо, він мав звичай…
Якщо не звертати на нього увагу, то він лише повторюватиме свої вигадки.
– Гаразд, – швидко СКАЧАТЬ