Название: Magyar élet
Автор: Bársony István
Издательство: Public Domain
Жанр: Зарубежная классика
isbn:
isbn:
– Mit akarsz ezzel mondani.
– Most nekem udvarolsz.
Tarcsay nevetett.
– Magatok akartátok. Az imént mondtad.
– Fájdalom, igaz.
– Csakhogy most minden egészen másképen van. Mert – én beléd szerettem.
– Hallgass erről Bandi.
– Meglep a vallomásom? nem tudtad? Nem érezted? mered mondani? – Kell az ilyen asszonynak sokat beszélni?
A sok kérdés szinte elárasztotta az asszonyt. Egyikre sem bírt, vagy nem mert felelni. A férfi folytatta.
– Most hát tudom, hogy teneked meg kellett volna engem „gyógyítanod” valami betegségemből, ami nem volt. És amikor beteggé tettél, azt hiszed, elmúlik a bajom, ha azt mondod: nincs tovább a játék.
– Bocsáss meg, nem így akartam.
– Azért kellett most megvallanod, hogy minden csak játék volt, hogy kiábrándíts. A lelkifurdalás bánt. De nem miattam, sőt még csak nem is Edit miatt…
Az asszony csudálkozva várta a folytatást.
– Magad miatt, fejezte be a férfi.
– Hogy érted ezt?
– Úgy, édes Lenke, hogy mialatt a tűzzel játszottál, magad is megégtél. Mert te is szeretsz engem.
Az asszony felpattant, hevesen tiltakozott.
– Nem igaz! Nem igaz!
– Maradj csak szépen a helyeden… Ha elkezdted, ne hagyjuk annyiban. Hisz én hallgattam. Neked volt halaszthatatlan beszélni valód velem. Én nem kérdeztelek. Ami engem érdekelt, azt én úgyis tudtam. Te éppen úgy vagy az uraddal, mint én Edittel, vagy még úgyabbul. Az urad derék ember, de az egész életed csupa hétköznap vele. Én egy liliomot kaptam, aki inkább szent, mint asszony. Te egy automatának vagy a felesége, aki a pénzkeresés hajszájában nem is ér rá, hogy szerelmes férj legyen. Az én Editem máig is leányos riadozással titkolja saját maga előtt, hogy viszonya van egy férfival, aki az ura. De tiköztetek meg éppenséggel olyan az élet, mintha a házasságtok igaz sem volna. Szököl az urad elől, akit sohasem szerettél.
– Rosszul esik, hogy bántod; hallgass kérlek.
– De az nem esett rosszul, hogy elvedd az eszemet és akkor azt mondd: játék volt. elég volt; nem maradhatok tovább ezen a veszedelmes helyen.
– Hallgathattam volna.
– Akkor félmunkát végeztél volna, vagy még rosszabbat. Talán azt hiszed, megmentenél Edit számára, ha ő most már nem valaki mástól féltene, hanem tőled? Nyilatkoznod kellett, hogy felébressz. Hanem azt már én találom ki, hogy nem is mersz tovább „játszani”, mert érzed, hogy nagy a tét; – de nem az enyémet félted, hanem a magadét.
Egy nagy hársfa volt előttök; annak a lombja közé most egy sárgarigó röppent s ott fuvolázni kezdett. Az asszony, azt találta ki ürügynek a hallgatásra, hogy odafigyelt. Csak később fordult a sógorához.
– Honnan mered te mindezt ilyen határozottsággal megállapítani?
– Onnan, hogy már rég megszüntek a kis kacérkodásaid, amelyek nem tartoznak az igazi lényedhez s amelyek miatt én sokszor gondoltam eleinte: be kár ezért az asszonyért! Te ma egészen más vagy, mint voltál és minél jobban elfelejtgeted a „szerepedet”, annál tisztábban látom, hogy milyen kincs vagy.
– Igazán annak tartasz?
– Ugy-e, örülsz neki. Mondd, hogy örülsz.
– Szólásforma, udvarlás. Sok asszonynak mondtál már ilyet.
– Félsz örülni… Azt hiszed, abban vallomás volna.
– Nem bírom ezt a hangot, Bandi. Nyugtalanítasz vele.
– Most már késő; én már nem tudok másképen.
– Lásd, – ezzel üldözöl el. Mert inkább meghalnék, semhogy fájdalmat okozzak Editnek.
– És ha nem okoznál? Vajjon nem lehet azt elkerülni? Ettől az aggodalmadtól még nagyon boldoggá tehetsz.
Az asszony megdöbbent.
– Komolyan mondod ezt? Feltételeznéd rólam?
– A hazárdjátékod után, amelyben számomra annyi igéret volt, te ezen megütközöl? Magad akartad, hogy szeresselek.
– Ime a bűnhődésem. Még csak nem is tisztelsz; – megvetsz.
– Imádlak és te ezt jól tudod.
– Nem, nem igaz; nem szeretsz; akkor nem beszélnél így velem,
– Csak pörölj; csak szidj. Gyönyörűség az nekem. Felszabadítasz rá, hogy meggyőzzelek.
– Úgysem hinnék neked; sohasem bírnék hinni. Nem abból a fából faragtak téged; – tudok én sok mindent. Az egész multadat tudom. Könyvet írhatnék rólad.
– Lenke, édes kis Lenkém, tagadod még, hogy szeretsz? Lehetne ennyi szemrehányás máskép a szavaidban?
– Képzelődő! Csak hitesd al magaddal. Igazán tiszta őrület, amit művelsz.
– Hát felelj egy kérdésemre.
– Kérdezz.
– Ha nem volna feleségem, lennél a feleségem?
– Mit felelhetek erre? – Úgyis mindegy. Csak azért sem lennék.
– Még egyet kérdezek. De erre úgysem mernél őszintén felelni.
– Most már követelem, hogy kérdezz.
– Ha elválnék Edittől, lennél a feleségem?
Az asszony megrezzent.
– Bolond, eszeveszett, Most már elég legyen…
– Látod, hogy nem felelsz.
– Ha Edit tudná, hogy miket fecsegünk itt össze-vissza!
Конец ознакомительного фрагмента.
Текст предоставлен ООО «ЛитРес».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на СКАЧАТЬ