Название: Я – легенда
Автор: Річард Метісон
Издательство: Книжный Клуб «Клуб Семейного Досуга»
Жанр: Ужасы и Мистика
isbn: 978-617-12-1013-4
isbn:
Завалившись на диван, він сидів і повільно трусив головою. Усе це безглуздо; вони перемогли, клята нечисть подужала його.
Він знову відчував занепокоєння; відчуття було таким, неначе він ставав усе більшим, а будинок навколо стискався, і було лише питанням часу, коли він, роздираючи на шматки каркас будівлі, проб’ється назовні, а довкола ширятимуть рештки будинку – дерево, пластик та цегла. Він швидко підвівся й пішов до дверей, тремтливими руками відчиняючи їх.
Він стояв на газоні, вдихаючи на повні груди вологе ранкове повітря, відвернувшись від ненависного йому будинку. Його лють поширювалася на все довкола – прилеглі будинки, бруківку, тротуар, газони – він ненавидів усю Сімарон-стрит.
Це почуття в ньому наростало дедалі сильніше. Ураз він зрозумів, що йому конче потрібно покинути це місце. Хмарна чи яка там погода, але він хотів забратися геть. Він зачинив двері, відімкнув гараж і підняв товсті розсувні ворота доверху. Назад він їх не опускав. «Я скоро й повернуся, – думав він. – Лише трохи прокатаюся».
Давши задній хід, він виїхав під’їзною доріжкою на вулицю, розвернув універсал і втиснув важіль газу в підлогу, прямуючи в бік бульвару Комптон. Він гадки не мав, куди їде.
На швидкості сорок миль він завернув за ріг, розганяючись до шістдесяти п’яти. Авто під ним мчало вперед, а він і далі втискав важіль газу ногою. Його руки цупко тримали кермо, а обличчя застигло, мов кам’яне.
Розігнавши авто до вісімдесяти дев’яти миль за годину, він пронісся безлюдним, покинутим бульваром, розтинаючи тишу громовим ревом двигуна.
«Це здичілий сад; лиш бур’яни, потворне й хиже зілля, буяє в нім…»[19] – проказував він подумки, повільно ступаючи цвинтарем.
Трава виросла настільки високою, що хилилася додолу від власної ваги. Подвір’я цвинтаря заповнила тиша, яку порушували тільки шелест трави під його чобітьми та спів пташок, якого нікому тепер було цінувати. «Колись я думав, що вони співають, бо світ перебуває в гармонії, – міркував Роберт Невілл. – Тепер знаю, що помилявся. Вони співають, бо на більше їм бракує клепки».
Він промчав шість миль на повній швидкості, допоки усвідомив, куди прямував увесь цей час. Чудно, як його тіло та розум приховали це від свідомості. Він лише знав, що почувався зле й пригнічено, бажаючи забратися якнайдалі від будинку. Але й подумати не міг, що прагнув навідати Вірджинію.
Утім, не забарившись, він приїхав прямісінько в це місце. Залишив авто на узбіччі, зайшов крізь поіржавілі ворота і впевнено став крокувати порослим хащами подвір’ям.
Він уже й пригадати не міг, як давно востаннє тут був. Щонайменше місяць. Він жалкував, що не взяв із собою квітів, проте він навіть був не певен, куди їде, доки не прибув сюди.
Він міцно стис губи, відчуваючи, як давній смуток здушив усе всередині. СКАЧАТЬ
19
Цитата з п’єси Вільяма Шекспіра «Гамлет», дія перша, сцена 2, репліка Гамлета (переклад Леоніда Гребінки).