Название: Не йди
Автор: Марґарет Мадзантіні
Издательство: Книжный Клуб «Клуб Семейного Досуга»
Жанр: Зарубежная образовательная литература
isbn: 978-617-12-1335-7, 9786171213340
isbn:
Зелені двері було замкнуто. Я постукав кілька разів, ніхто не відгукнувся. Машини пролітали шляхопроводом, мов стріли, казна-скільки разів я проїжджав там зверху, коли прямував до моря, не знаючи про життя тут, унизу. Інші будинки стояли поза опорами, іржаві бараки, житлові трейлери. Каркас спаленого автомобіля лиховісно виднівся в траві, можливо, він зірвався зі шляхопроводу, і ніхто не потурбувався прибрати його звідси. Поряд, на глиняній прогалині, що порепалася від сонця, проповзала змія. Її чорна луска блищала, коли вона плазувала в траву. Жінки не було. Коли я відходив, тінь від будинку рухалася все далі по безрадісному краєвиду й ховала мене.
Я сів у машину, вставив ключ запалювання, але не повернув його. Став крутити ручку радіоприймача в пошуках музики. Притулив голову до сидіння. Я був у тіні, надворі була шалена спека, справжнісінька пустеля. Час від часу доносився якийсь крик невідомо з якої дірки. Я вимкнув радіо. Витягнув ноги за педалі, напівзаплющив очі й побачив її. Крізь вузьку щілину під повіками, немов у сінемаскопі. Вона проходила по фундаменту з бетонними колонами недобудованої багатоповерхівки. Я не помилився, чекаючи на неї. Вона знову обрала ту саму дорогу, щоб сховатися від сонця. Ідучи під сонцем, вона поспішала, щоб потім уповільнювати ходу в тіні колон, де ставала майже чорною. Я боявся, що не впізнаю її, проте впізнав одразу ж, як побачив. Далека, маленька, затемнена. Її голову, як в опудала, її тонкі кривенькі ноги. Її хода здалася мені незграбною, мабуть, від якоїсь вади в стегнах. Вона йшла в мій бік, не знаючи про це, немов зневірений вуличний пес, що біжить боком. Дві величезні сумки з купленими речами відтягували їй руки. Вантаж, через який жінка не тільки не могла йти твердою ходою, навпаки, він переважував її то в один бік, то в другий. Зараз вона завалиться, подумав я, зараз завалиться. Я взявся за ручку дверцят, щоб вийти з автомобіля, піти їй назустріч. Та вона не впала, а зайшла в іншу тінь. Я відпустив ручку й залишився там, де був. Її широке чоло знову з’явилося на світлі, а разом з ним і відчуття, що я шпигую не за нею, а за собою. Поки вона йшла цими смугами світла й тіні, я відновлював кадр за кадром той ганебний час, який провів з нею. Я сповз сидінням і, не рухаючись, пітнів від сексуального потягу. Тому що раптом я згадав… її тіло, загасле, неначе камін без вогню, схилену білу шию, цей сумний загадковий погляд. Вона цього бажала так само, як і я. Більше, ніж я. І стіна, і стілець, що впав за нашими спинами, і її піднесені догори руки, до цього блискучого постеру – усе це проходило в мене перед очима. Спогади були десь у темряві мого шлунка. Там, де й досі продовжував існувати наш із нею запах. Запах марення, що перебиває запах праху. Це було безнадійне злягання. І безнадійність походила лише від неї, вона приліпилася до її худорлявих ніг, які зараз ступали в мій бік. Це вона так кохалася, а не я. Це вона затягнула мене до себе. Ішла зі своїми господарськими сумками. Цікаво, а що в неї там? СКАЧАТЬ