Название: Не йди
Автор: Марґарет Мадзантіні
Издательство: Книжный Клуб «Клуб Семейного Досуга»
Жанр: Зарубежная образовательная литература
isbn: 978-617-12-1335-7, 9786171213340
isbn:
Я кинув рукавички, вийшов з операційної та попрямував до роздягальні. Я сів на лавку, у вікні можна було побачити сусідній корпус, низькі шибки перед внутрішніми сходами, якими ступають ноги тих, хто спускається та піднімається. Побачити можна лише сходинки, лише ноги, обличчя закриті стіною. Спочатку пройшли чоловічі штани, а потім білі ноги санітарки. Я пам’ятаю, як я думав, що від нас самих ніщо не може врятувати і що поблажливість – це той плід, який падає на землю вже підгнилим. Я випустив на волю всі ці дурні думки, і зараз користі від мене було неначе від мертвого снайпера.
В операційній панував безлад, і двері були навстіж, коридором до вбиральні йшов чоловік у халаті з рулоном туалетного паперу. Я ледве нахилився до спускного вікна, щоб привітати санітарок і асистентів. Я спускався ліфтом, а в мені було лише те, проти чого я боровся. На першому поверсі поряд із тими дверима вже не було нікого, а всередині була така ж сама кімната, як і решта, – кімната для пацієнтів, що чекали своєї черги на діаліз. Дві жінки з жовтими обличчями там і сиділи. Ні, Анджело, вона ніколи не входила в ту кімнату, як і в будь-яку іншу. Вона залишилася біля стіни, під постером із мавпою. Вона так і не підвела обличчя.
Того року сталася несподівана подія, Анджело, у ніч на Великдень я втратив свого тата. Без болю, я його майже ніколи не бачив. Після смерті моєї матері ми зустрічалися дуже-дуже рідко. Він жив в якомусь притулку для пенсіонерів, та я навіть не знав його адреси. Він призначав мені зустріч завжди в дерев’яному барі на річці неподалік від тенісних кортів. Завжди перед самим заходом сонця, коли не так спекотно. Йому подобалися аперитиви, цукор на вінцях келишка, тарілочка оливок. Він утягував живіт, а сідав так, щоб мати найкращий вигляд. Йому подобалося почуватися молодим. З тих рідкісних зустрічей я пам’ятаю лише звук удару м’ячика, що відскакував від ракетки на рожеве поле.
У день похорону я вистояв на ногах усю месу. Ельза була поряд зі мною, чорна гаптована вуаль спадала їй на чоло, вона плакала. Я так і не знаю чому. Просто тому, що вона вважала це за потрібне. Присадкуватий сивоволосий чоловік виліз з-за колони й пройшов повз мене. Розпорена краватка з чорного атласу з етикеткою, що вилізла на сорочку. Він підійшов до мікрофона й прочитав сторінку власноруч написаного тексту. Нікчемні пишномовні слова, які б сподобалися моєму батькові. Напевно, то був його близький друг, він читав це голосом, переповненим болем, міцно тримаючи носову хусточку зі шмарклями. Він був екстравагантним на вигляд, доброзичливим і водночас відразливим, уся його постать від волосся до одягу пожовкла від нікотину. Курив навіть перед церквою. Чоловік потиснув мені руку, намагаючись обійняти, та я ухилився від його обіймів. Здавалося, що ніхто з нашої родини його не знав. Він пішов, підскакуючи по сходах, затягнутий СКАЧАТЬ