Название: Темні уми
Автор: Александра Бракен
Издательство: Книжный Клуб «Клуб Семейного Досуга»
Жанр: Социальная фантастика
isbn: 9786171251311
isbn:
Дівчинка перескочила через стовбур впалого дерева, а тоді її кросівки зачмакотіли по падалиці. Мої чавкнули не набагато тихіше, але голос Мартіна перекрив нас обох.
– Рубі!
У мене настільки захолола кров, що здавалося, що вона ось-ось перестане бігти в жилах. Я ніколи не любила озиратись, але тут озирнулась – радше інстинктивно, аніж з переляку. Я не помітила, що мої ноги вже не біжать, аж поки за деревами не замаячіла округла постать Мартіна. Він був достатньо близько, аби я роздивилась його розпашіле обличчя, але мене він не помітив. Поки що.
– Рубі!
Кинувшись знову бігти, я не сподівалась нічого побачити перед собою, окрім дерев та повітря, але вона була там, недалеко від мене. Дівчинка стояла за деревом, не ховаючись, але й не виходячи до мене вперед. Вона міцно стиснула губи, що перетворились у тоненьку лінію, а очі металися поміж мною та місцем, звідки долинав голос Мартіна. Коли я рушила в її бік, вона так стрімко кинулась навтьоки, що, здалося, обома ногами підстрибнула з падалиці. Злякалась, як кроленя.
– Та годі! – мовила я, важко дихаючи і розмахуючи руками. – Я тільки хотіла…
Проминувши дерева, ми опинилися на безлюдній ділянці дороги. На одному з її глухих завулків виднівся рядочок занедбаних будиночків – із забитими дошками вікнами, що темніли, немов порожні очниці. Я була переконана, що вона біжить до одного з найближчих будиночків, біля якого сіріла якась загорожа і зеленіли двері, але вона, різко повернувши праворуч, помчала до припаркованого на узбіччі дороги мінівена.
Машина ремонту не підлягала, і то йшлося не лише про бампер, а й про бічні двері і верх. А про прострелені та розтріскані фари, та чорну фарбу, що клаптями звисала звідусюди, годі й казати. Найприємнішим у цьому авто здавався логотип, що його хтось вималював прописними, витіюватими літерами на розсувних дверях: «ПРИБИРАННЯ БЕТТІ ДЖЕЙН».
Утім, це таки була машина. Чим не вихід?! Я не думала зараз про логістику – себто про принаймні дві речі, чи є в ньому пальне і чи взагалі заведеться двигун. Мабуть, щойно я побачила цю машину, у мого серця виросло двоє білих пухнастих крильцят, і ніщо ті крильцята не підстрелить.
Дівчинка бігла настільки стрімко, що коли врізалась у бічні двері машини, її аж відкинуло вбік. Вона тяжко вдарилась об землю, але попри це отямилася значно швидше, ніж я могла сподіватися. Схопивши обома руками у жовтих рукавицях дверну ручку, вона з такою силою розсунула двері, що з довколишніх дахів в небо зірвалося птаство.
Я прибігла саме тієї миті, коли вона, засунувши двері, замикала їх. Я бачила дівчинку крізь власне відображення у затемненому склі – як, мабуть, бачила і мене вона. З широко розплющеними дикими очима, кучмою темного волосся, в одежині, з якої я би вже давно виросла, якби у таборі не схудла настільки, що на грудях проступали кістки, про існування яких я до того навіть гадки не мала. СКАЧАТЬ