Название: Темні уми
Автор: Александра Бракен
Издательство: Книжный Клуб «Клуб Семейного Досуга»
Жанр: Социальная фантастика
isbn: 9786171251311
isbn:
– Класно, справді класно. І ти ще дивуєшся, чому вона більше не хоче з тобою дружити?
– Я не.. – пробурмотіла Сем. – І фіг із ним!
Інколи мені було цікаво, чи хоч якась часточка Сем пригадує не тільки мене, але й те, якою людиною вона була перед тим, як я її переробила. Дивовижно, як мені вдалося стерти в її особистості все найкраще – чи принаймні все, що я в ній любила. Один дотик – і Сем уже не стало.
Декотрі дівчата цікавились, що за чорна кішка пробігла між нами. Більшість, гадаю, вирішила, що Сем вчинила жорстоко, сказавши, що начебто ми ніколи не були подругами і вже ніколи ними не будемо. Я на все те тільки знизувала плечима, хоча лише завдяки Сем ще можна було якось терпіти оте термондське існування. А без неї його просто не було.
Узагалі не було.
Я намацала пакетик із таблетками.
Наш бокс був коричневим: коричневе на коричневому. Єдине, що колись іще біліло, – то простирадла, проте із часом вони набули гидотно жовтого відтінку. Ні тобі полиць із книгами, ні плакатів, ані фоток. Тільки ми.
Я заповзла на своє ліжко внизу і занурилась обличчям у прану-перепрану постіль. Вдихнула знайомий запах відбілювача, поту і чогось напрочуд повсякденного – до розмов наверху я намагалася не прислухатися.
Гадаю, якась частина мене відчайдушно намагалася з’ясувати, чи спроможна я залагодити те, що накоїла зі своєю подругою. Але зробленого не повернеш. Усе скінчилося, колишньої Сем більше нема, а є лише винуватиця цього – я. Найліпше, що я для неї можу зробити, – зникнути; навіть якщо лікарка Беґбі не жартує й вони справді хочуть позбавитись мене, вони не запримітять між нами зв’язку. Не допитуватимуть і не каратимуть Сем, гадаючи, що вона допомагала мені переховуватись, а якби ми досі товаришували, то вони саме так би і вчинили. Нас у Термонді налічувалося понад три тисячі, а я була останньою Помаранчевою, можливо, у цілім світі. Чи передостанньою, якщо хлопчик з ізолятора такий, як і я. Вони дізнаються правду – то лише питання часу.
Я була небезпечна, і я знала, як вони чинять із небезпечними.
Життя в таборі спливало буденно, як завжди: вечеря в їдальні, відтак вмивання, а насамкінець – сон. Світло за вікном потьмяніло, і щоразу густіші сутінки видавались репетицією близької ночі.
– Гаразд, киці, – почувся голос Ешлі. – За десять хвилин вимкнуть світло. Чия черга?
– Моя. Можна продовжувати з того місця, де ми зупинилися? – Рейчел лежала в протилежному кінці боксу, але її скрипливий голос і глухий би почув.
Я навіть уявила, як Ешлі заводить очі під лоба.
– Так, Рейчел. Хіба ми колись інакше робили?
– Гаразд… отже… отже, принцеса? Вона досі сиділа у Вежі й сумувала.
– Дитинко, – встряла Ешлі, – ти або додай перцю, або я пропускаю твою нудну дупу і надаю слово іншій.
– Добре, – пискнула Рейчел. Я перекотилась набік, намагалась розгледіти СКАЧАТЬ