Название: Темні уми
Автор: Александра Бракен
Издательство: Книжный Клуб «Клуб Семейного Досуга»
Жанр: Социальная фантастика
isbn: 9786171251311
isbn:
Скільки було спроб втечі?
П’ять.
Скільки було вдалих спроб?
Нуль.
Я не чула про жодного Синього чи Зеленого, який би спробував утікати. Щоправда, траплялося, що якісь нечисельні групки з-поміж Червоних, Помаранчевих чи Жовтих, дійшовши до останньої стадії відчаю, зважувалися на зухвалі вчинки чи стрімкі набіги. Але щойно їх ловили, ніхто вже не повертався.
Проте таке траплялося лише попервах, коли ми частіше спілкувались із різними кольорами, ще до того, як нас розділили. Порожні бокси Червоних, Помаранчевих і Жовтих стали боксами Синіх, а новенькі з-поміж Зелених – найчисельніша група – заповнили колишні бокси Синіх. Табір так стрімко розростався, що наглядачі почали планувати наш розклад, сортуючи нас за кольором і статтю. Їдальню ми також відвідували за тим самим принципом, і навіть попри це знайти собі місце за столом було доволі важко. За декілька років я жодного разу не бачила поряд із собою хлопчика-однолітка.
Я вдихнула глибоко тільки тоді, коли Вежа опинилась далеко позаду нас, і в мене не зосталося навіть тіні сумніву, куди ми прямуємо.
– Дякую, – подумки промовила я бозна-кому. Полегшення опукою застрягло в моєму горлі.
За кілька хвилин ми дістались до боксу 27. ССПівець підвів мене до дверей і мовчки показав на зливальницю з краном ліворуч від дверей. Я, кивнувши, почала змивати холодною водою кров з обличчя. ССПівець чекав мовчки, але нетерпляче. За кілька секунд він схопив мене за сорочку на спині і смикнув угору. Другою рукою він провів своєю карткою доступу по електронному замку.
Ешлі, одна з найстарших дівчат у нашому боксі, розчинила двері навстіж. Схопивши мене за руку, вона кивнула ССПівцю. Мабуть, йому цього було достатньо. Не промовивши ні слова, він пішов собі.
– Ісусе Христе! – прошипіла вона, затягуючи мене всередину. – Хіба вони не могли залишити тебе ще на ніч? Та яке там, їм доконче треба було позбутися тебе раніше! Це що, кров?
Я замахала руками, проте Ешлі викрутилась і відкинула моє довге, темне волосся назад. Спочатку я не збагнула, чому вона так на мене дивиться – очі її розширилися і трохи почервоніли. Вона прикусила губу.
– Я справді… гадала, що ти… – Ми досі стояли біля дверей, але я відчула холод, що прокрався у бокс. Він огорнув мою шкіру, наче холодний шовк.
Ешлі жила в таборі занадто довго, щоби справді зламатись, але я здивувалась, побачивши її настільки змученою і розгубленою, що вперше не могла підібрати слів. Вона та ще кілька дівчат були визнаними лідерами нашої невеселої та різномастої компанії, визнаними СКАЧАТЬ