Название: Minu Setomaa. Külatüdrukust kuningriigi peaks
Автор: Annela Laaneots
Издательство: Eesti digiraamatute keskus OU
Жанр: Книги о Путешествиях
Серия: Minu Setomaa
isbn: 9789949651658
isbn:
„Sa arvad, et tead, mis sind ootab. Ära ole nii kindel. Pole mõtet ennustada ettenägematut. Kindel võid olla vaid selles, et sind üllatatakse taas. Ja see meeldib sulle! Et sellest parimat võtta, pead olema avatud kõigele uuele. Ära löö ust kinni ühegi ettepaneku ees!“ – sellise horoskoobi avastasin ajakirjast Kroonika tagantjärele selleks nädalaks, mil mind ülembsootskaks valiti.
1 Kiior – ülembsootska valitsemiskepp. Eeposes „Peko“ oli nimitegelasel imeline tammepuust nui – kiior –, millega ta vaenlaste vastu võitles. [ ↵ ]
Minu kuningriik
Seto kuningriik, Setomaa, Petserimaa, põline setode asuala, Eesti vabariigi ääreala Põlva- ja Võrumaal, Eesti lõpp ja Venemaa algus. Tsivilisatsioonide kokkupõrkepunkt. Üks põnevamaid ja keerulisemaid kohti Euroopas. Venemaa ja Euroopa Liidu piiriala.
Neljandik Setomaast asub Eesti vabariigi koosseisus, kolm neljandikku Vene föderatsiooni aladel. Kust jookseb piir Eesti koosseisu jääva osa ja Vene aladele jääva Setomaa vahel, on keerukas küsimus, mille osas pole riikidevahelist kindlat ühtset arusaama. On Tartu rahu, s.t teise maailmasõja järgne riigipiir, mille alusel on kogu Setomaa Eesti vabariigi osa, ja seda seisukohta toetab loomulikult suur hulk setodest. Ja siis karm reaalsus, et tegelikult tuleb setodel praegu ühest oma maa osast teise liikudes omada viisat, ületada Eesti ja Venemaa vaheline kontrolljoon. Ma ei tea ühtegi setot, kes nimetab kontrolljoont piiriks, sest oma hinges peetakse kontrolljoont ebaõiglaseks, vägivaldseks ja valeks. Kontrolljoon eraldab Venemaa pinnale jäänud 74 setode küla ja 12 kalmistut Eesti aladel olevaist. Ja siis kusagil taustal, justkui äikesepilv, on Eesti ja Venemaa vahel sõlmitud, ent ratifitseerimata piirileping, mille jõustumisel kaotaksid setod igaveseks suurema osa oma maast ja Eesti umbes 10 protsenti oma territooriumist.
Eestis omakorda jaguneb Setomaa nelja valla – Mikitamäe, Värska, Meremäe ja Misso – vahel. Mikitamäe ja Värska asuvad Põlva maakonnas, Meremäe ja Misso Võru maakonnas.[1.]
Ajalooliselt on Setomaa olnud jagatud hoopis nulkadeks ehk nurkadeks, külade gruppideks. Tosinast nulgast üheksa asuvad Eesti territooriumil ja kolm Petseri poolel: Irboska nulk, Koolina nulk, Luhamaa nulk, Mokornulk, Poloda nulk, Raakva nulk, Saatserinna nulk, Saurova nulk, Seeritsä nulk, Tsätski nulk, Vaaksaarõ nulk, Üle-Pelska nulk.
Setosid elab Eestis umbes 12 000 – nii palju inimesi märkis end viimasel rahvaloendusel seto keele oskajaks. 2000 setot elab Setomaal ja 10 000 mujal. Suurimad setode asualad väljaspool Setomaad asuvad Tartus, Räpinas, Põlvas ja Tallinnas. Venemaal Petseri ümbruses elab paarsada setot. Venemaal elavate setodega on läinud nagu teistegi Venemaal elavate soome-ugri rahvastega: nad on kaotanud oma rahvusidentiteedi, venestunud. Venemaal elavatest setodest, tõsi, on paljud paarikümne aasta eest Eestisse ümber kolinud. Setosid elab aga ka Siberis, Krasnojarski krais.
See on see Seto kuningriik, mida ma nüüd ülembsootskana „valitsen“.
Setod tulevad üle maailma kokku just sel päeval aastas. „Kui kutse tuleb, siis tulevad setod kokku,“ ütleb mulle eelnenud ülembsootska Aarne. Süa kisk – süda kisub.
Seto kuningriik pole mingi tuhandete aastate eest eksisteerinud kuningriigi reinkarnatsioon. Kuningriigi on setod endale täiesti ise välja mõelnud, ellu viinud ja esitlevad seda nüüd kui maailma kõige iseenesestmõistetavamat asja. Ei osatud siis ette näha, et külapeona alguse saanud pidustus paisub paarkümmend aastat hiljem nii võimsaks, et seda külastavad tuhanded inimesed ning et setod hakkavad seda pidama aasta olulisimaks kokkusaamise kohaks.
Kuningriigi mõte hakkas arenema mitme seto peas 1990. aastate alguses. Nimelt oli Setomaal puudu iga-aastasest suuremast seto kultuuri sündmusest. Kirikupühade ajaks – eriti kevadel jüripäevaks Värskas ja suviseks päätnitsaks Saatses ja paasapäevaks Obinitsas – tuli vastava Setomaa nulga rahvas küll kokku, ent polnud ühtegi suurt ülesetomaalist pidu/püha, kuhu kõik setod kokku tulla saaksid. Leelopäev küll toimus, ent vaid iga kolme aasta takka. Pealegi keskendub leelopäev ikkagi Unesco vaimse kultuuripärandi esindusnimekirja kantud seto leelole. Setodel on teisigi olulisi oskusi, mida tahaks esitleda, arendada: pillimäng, käsitöö, tants, toitude ja jookide valmistamine jne.
Ühise Setomaa tunne oli kadumas. Pealinn Petseri oli jäänud Vene riigi territooriumile ning Eesti ja Venemaa vahele tekkis Eesti vabariigi iseseisvudes kontrolljoon. Selleks ajaks olid paljud setod kolinud mujale elama ja need, kes kohapeal, toimetasid peamiselt omaenda külas. Nii rääkisidki kohalikud seto kultuuri sädeinimesed paar aastat omavahel, et midagi oleks vaja teha.
Kui siis veidi enam kui paarkümmend aastat tagasi, III Seto kongressi eelõhtul said kokku Aare Hõrn, Paul Hagu, Vello Lõvi, Ain Sarv, Rieka Hõrn ja Õie Sarv ning ajasid niisama omavahel juttu, hakkas Paul Hagu teistele rääkima Norra kuningriigis olevast metsasoomlaste kuningriigist, Finskogeni vabariigist. Kui Paul teistele jutustas, mida metsasoomlased kõik teevad – valivad presidenti, neil on oma sõjavägi, näidatakse oma käsitööd –, siis ütleski keegi välja, et kui metsasoomlastel on Norra kuningriigi sees oma kuningriik, siis Eesti vabariigi sees on Seto kuningriik. Korraga hakkas kõigil mõte jooksma. Arutamist vajas ka kuninga küsimus – kuidas teda valida ja mida teha, kui rahval kuningast küllalt saab?
Paul Hagule meenus seto eepos „Peko“, kus lauluema Vabarna Anne[2.] on loonud värsid seto kuningast Pekost, kes magab Petseri liivakoobastes. Kohe tekkis küsimus, kuidas saab rahvas teada kuninga mõtteist ja seisukohtadest, kui kuningas magab. Seepeale pakkus Paul Hagu välja sõna sootska või ülembsootska, kes on kuninga sõnatooja. Peko annab unes ülembsootskale oma mõtteist teada ja ülembsootska seletab seda rahvale. Seetõttu on ülembsootska kõige tähtsam töö... magamine.
Seto kuningriigi päeva sügavam mõte oli esialgu kord aastas üle vaadata seto rahva oskused ja mida kuningas Peko käsib järgmiseks aastaks selgeks õppida. Esiti taheti kuningriiki teha Petseris. Kuid just sel aastal hakkas Venemaa märgistama Eesti ja oma riigi vahelist kontrolljoont. Värska valla rahva korraldada oli leelopäev, nii lepitigi kokku, et esimene Seto kuningriik peetakse päev pärast Obinitsa kandi kõige suuremat püha, paasapäeva – 20. augustil 1994.
Vello Anipai, tuntud ja lugupeetud mees, endine Obinitsa sovhoosi juht, paluti kuningriigi päeva läbi viima. Valitsussauaks sai kadakane kõver kepp. Esimeseks valitud ülembsootskaks – toona hääletati veel hääletussedelitega – sai Paul Hagu. Ka teine kuningriigi päev toimus Obinitsas, pärast seda mindi üle sellele mõttele, et kuningriigi päev liigub ühest Setomaa vallast teise. Kuningriigi puhul on hea see, et mõned asjad on sündmusel alati samad: valitakse uus ülembsootska ja kuninga meistrid, toimub sõjaväe paraad, ent iga vald saab teha kuningriiki ka veidi omamoodi, paremaks.
Üks muutustest on ülembsootska valimine. Algul hääletati sedelitega, kuid see protsess muutus rahva jaoks igavaks ja korraldajad hakkasid otsima mängulisemat ülembsootska valimise viisi. Siis kargaski pähe vana laul „Handa, handa, hahekõsõ’“, mis räägibki üksteise taha järjekorda (handa) võtmisest. Ülembsootska valimise uus kord oli sündinud. Variant oleks olnud valida võitja nii, et kandidaatide toetajad oleks pandud kaklema või tänitama, ent sellest loobuti.
Nii korraldataksegi iga aasta augusti esimesel laupäeval Seto kuningriiki, mis liigub ühest Setomaa vallast teise.