Название: Казки про дивних
Автор: Ренсом Ріггз
Издательство: Книжный Клуб «Клуб Семейного Досуга»
Жанр: Сказки
isbn: 978-617-12-3483-3, 978-617-12-3484-0, 978-617-12-3179-5, 978-0-399-53853-7
isbn:
Людожери запропонували панові Башляру астрономічну суму. Пан Башляр відчикрижив собі вуха, радісінький, що може їх позбутися, і замінив свій вапняковий будинок на мармуровий дім зі своїх мрій. І був то найпрекрасніший будинок у всьому селі, а може – і в усьому Оддфордширі. Селяни з Болотяної Твані позаочі обговорювали те, яким відразливим зробився Башляр і як це по-дурному – продати вуха, які більш ніколи не виростуть. Але, попри це, усі вони навідувалися до нього з візитами й наказували слугам носити їх мармуровими кімнатами, нагору й додолу мармуровими сходами, і до того часу, коли вже наставала пора вертатися додому, всі були зелені від заздрощів.
Ні в кого з селян на ту мить уже не було ніг, та й руки мало в кого були. Якийсь час вони ще наполягали на тому, щоб їм лишили по одній руці – тицяти пальцями на всяке й підносити до рота ложку. Але потім збагнули, що ложку чи склянку до губ їм може з таким самим успіхом і слуга піднести, а сказати: «Принеси мені те» чи «Принеси мені се» – не важче, ніж показати на цю річ пальцем. Тому руки стали вважати зайвою розкішшю, а селян, що позменшувалися до безруких-безногих торсів, переносили з місця на місце в шовкових торбах слуги, закинувши їх собі на спину.
Слідком за руками невдовзі вирушили й вуха. Селяни вдавали з усіх сил, що ніколи не обзивали пана Башляра потворою.
– Не такий уже він і страшний, – визнав пан Беттельгейм.
– Можна вдівати хутряні навушники, – запропонував пан Андерсон.
Отож вуха було відтято й продано, а за виручені гроші зведено мармурові будинки. Село здобуло славу визначного архітектурного об’єкта надзвичайної краси, і колишня глушина, до якої можна було потрапити хіба що ненароком, стала туристичною принадою. В селі відкрили готель і ще кілька ресторанів. От тільки сендвічі з козячим вименем зникли з меню. Жителі Болотяної Твані вдавали, що ніколи й не чули про сендвічі з козячим вименем.
Часом туристи затримувалися коло скромної дерев’яної хатини селянина Гейворта під пласким дахом, дивуючись разючому контрасту між його простацькою домівкою та палацами довкола. Селянин пояснював, що надає перевагу простому життю двоногого й дворукого болотяного фермера, і водив екскурсії, СКАЧАТЬ