Название: Голгофа козацьких нащадків. Терновий вінок
Автор: Ганна Ткаченко
Издательство: Книжный Клуб «Клуб Семейного Досуга»
Жанр: Современная зарубежная литература
isbn: 978-966-14-9469-4, 9789661494687
isbn:
– Годі, Проню, розщебеталася, може, він від розпачу так сказав, бо час такий. Його син десь учився, а наша Маня йому не пара, бо ні по-французьки не вміє, ні на роялі, співає гарно, але те, що на вулиці співають, а вони романси люблять.
– То давай наймемо когось та нехай вчить її, хоч скільки встигне, вона і романси співатиме, та на поле нехай не ходить більше, щоб руки були білі.
– Е ні, Проню, так я нібито радий, але не подобається мені все це. Не пара…
– Пара, Саво! Пара! Було й раніше таке, що на бідних женилися, коли дівка дуже подобалася. А вона не з бідних, давай придане намітимо, щоб знати, як розмову вести.
– Нехай сидить удома, скажу, що мала ще, щоб диму з тої пари не вийшло. Не знаємо, що завтра буде, а ми тут із весіллям. Нічого людей смішити, – закінчив Сава по-своєму.
Обійшовши своє господарство, увійшов у хату. За столом сиділа Маня і плакала.
– Ти що, вечорниці виплакуєш? Сказав – не підеш, значить, не підеш. Лягайте всі спати і мені спокій дайте, завтра на поле рано поїдемо.
– Мати кажуть, щоб я за Андрія Рудановського заміж виходила.
– А чим він не жених? Чим такий поганий, щоб так плакати?
– Не хочу заміж, тим більше за Андрія.
– Тебе ще ніхто не сватає. От коли будуть, то подумай добре, перш ніж відмовляти. А за кого тоді йтимеш? Може, за Дем’янових дружків?
– Тату, що ви таке кажете, побійтесь Бога! Краще за Мирона Яковенка. Він хороший, і сестри його мене люблять.
– От і я кажу, подумаєш добре, перш ніж пановому сину відмовляти.
Маня витирала сльози, більше вона не перечила батькові і не просилася на вечорниці. Григорій і собі пішов мовчки до свого полика. У вікно заглядав місяць, теплий літній вітер брязкав рамою відкритого вікна об лутку. У хаті пахло свіжим хлібом та квітами, що рясніли під вікном. Здалеку доносилися пісні, які виспівували дівчата на вулиці.
– Неначе все сон. Так і хочеться прокинутися від нього, – тихо промовила Проня, лягаючи спати. – Поганий сон, нехай швидше проходить. Он як сьогодні гарно! – Вона тулилася до чоловіка, закриваючись від місяця, який, здавалося, придивлявся до неї через відчинене вікно. – А як усе пахне… Та й ми ще з тобою зовсім молоді… Хоча діти дорослі… Я вагітна, Саво, – повідомила йому, мов прочитала вирок, від якого він схопився і сів на ліжку.
– Не могла до ранку потерпіти зі своєю новиною, – буркнув згарячу.
– А що зміниться? – обурилася вона.
– Усе одно спи, завтра на свіжу голову поговоримо.
Він одразу захропів, а Проня заплакала. Ніколи не думала, що така новина буде йому не в радість. Раніше було все не так, раніше він любив її, а зараз… Не спала та все думала про ту революцію, про універсали, про бідних людей, яким жити не дають, про СКАЧАТЬ