Название: Ligimene
Автор: Juhan Nurme
Издательство: Eesti digiraamatute keskus OU
Жанр: Современная зарубежная литература
isbn: 9789985323038
isbn:
Tõuseb palavik.
Miks nad ütlevad, et teevad jalgadele külmi kompresse. Ma ei tunne külma.
„Nüüd teeme süsti,” ütleb õde, aga see pole sugugi valus.
Päev möödub uimas. Tuim püsiv valu teeb öö pikaks. Hommikul avastan, et mu jalad ei liigu.
„Juhan, kuidas sul on?” Ma ei märganud, millal oli saabunud ema.
„Ema! Istu!”
„Kuidas sinuga on, Juhan?”
„Ma olen halvatud, ema.”
Aeglaselt muutuvad memme silmad hägusaks.
Keeran pea ära. „Ma saan ju terveks.”
Vaikselt, vaikselt istub ema mu voodi kõrval. Otsin üles ta käe. See on kare ja soe.
„Anna andeks, aga mul on raske rääkida,” ütlen. „Räägi sina.”
Kuid ema ei räägi. Istub vaid minu voodi kõrval, kuni lõpeb külastusaeg.
Jään üksi oma valuga.
Temperatuur on tõusnud üle kolmekümne üheksa. Iga kahe tunni tagant kraaditakse mind. Peaaegu sama tihti korduvad süstid. Aeglaselt venib õhtu ööks. Näen, kuidas praokil palatiukse vahelt piilub valvearst. Ta käib seal sageli, kuid sisse ei astu.
Ma ei sure ära, ärgu kartku, ei sure.
Kraadiklaas näitab nelikümmend koma kolm. Külmavärinad panevad mu vappuma. Õde toob lisatekke, sooja teed. Siis lämmatab kuumus, kisun teki pealt. Varsti lõdisen jälle külmast. Muutun kaalutuks, olen ebamäärane, suur ja hõljuv nagu udulaam. See on nõnda kummaline, et tunnen õudust. Tahaksin, et õde valvaks mind, istuks kogu aeg minu juures. Kahjuks ei tee ta seda.
Öö möödub viirastuslikus poolunes. Hommikuks on palavik langenud alla kolmekümne üheksa. Pärastlõunal tuleb ema.
„Kuidas sa nii tihti?” imestan.
„Kes teab, mis sinuga juhtub?”
Nõustun.
„Ma nägin sind öösel unes.”
„Täna on mul palju parem.”
„Aga jalad?” Ema katsub mu jalgu. „Need on soojad, nad pole surnud.”
„Süda ju töötab,” vastan.
Jälle võitleb ema pisaratega. Märkan, et tal ei ole veel ühtegi halli juust. Tuulest ja päikesest parkunud näonahk on aga õhuke ja kuiv.
Ma ei taha, et minu pärast nutetakse. Ma ei ole veel surnud.
Õhtul tõuseb palavik vaid kolmekümne kaheksani. Esmakordselt mõistan toimunu kohutavust.
Kas mu jalad siis tõesti ei liigu? Suunan kogu oma mõttejõu jalgadesse, pingutan meeleheitlikult, vihaga. Mu peod tõmbuvad rusikasse, laup kattub higiga.
Asjatu ponnistus. Jalad lebavad nagu ennegi, liikumatud ja elutud.
Abitult surun näo patja. Tahaksin nutta, kuid silmad jäävad kuivaks. Sooviksin, et mul oleksid kas või valud, nii et ma ei mõtleks, nii et minus oleks vaid valu ja uim ning mitte midagi muud.
Nüüd ma ei naera, kui arst proovib tundlikkust.
Tean juba „Sulgege silmad!” alustab ta.
„Kust ma puudutan?”
„Nagu vasaku jala sääre peal oleks midagi…”
„Aga nüüd?”
Ütlen, aga ma ei tunne ju. Mulle ainult näib, kui ma mõtlen.
„Hästi, hästi,” lõpetab arst. „Võite silmad lahti teha.”
Ma ei naera, nüüd naerab voodinaaber.
Ma ei pahanda. See võib tõesti nalja teha, kui inimene, kellel liigutatakse parema jala varvast, ütleb, et tunneb vasema jala sääre peal torkeid. Igatahes naaber ei suuda, ka viisakusest mitte, hoiduda naeruturtsatustest.
Järgneb liigutuste proov.
„Suruge varbad allapoole!”
Pingutan. Mulle tundub, et varbad liiguvadki, raskelt, pehmelt ja sujuvalt, nagu oleksid nad vatis. Pingutan, ikka üles ja alla, alla ja üles.
„Kas liiguvad?” küsin tahtmatult elavnenud häälega.
„Ei,” vastab doktor leebelt.
Pärast operatsiooni viidi mind teise palatisse. Nüüd on mul uus raviarst, doktor Saar, meeldiv, tasane naine.
Päevad kaovad.
Mind keeratakse juba külili. Jaksan ise süüa, patja kohendada.
Õpin inimesi tundma süvitsi sel lihtsal põhjusel, et olen raske haige ja sõltun pisiasjadeni haiglatöötajatest. Olgu see mahakukkunud raamat või käterätik, vajagu ma klaasi vett, ikka pean abi paluma.
Iga kolme tunni tagant käiakse mind pööramas. Muidu võivat tekkida lamatised, haavandid, mis visalt paranevad. Muide, sõnaga „lamatis” puutusin elus esimest korda kokku siin, neurokirurgia osakonnas. Lamatise tähendust polnud mulle vaja seletada, sõna ise kandis piisavalt informatsiooni.
Mind ei tohi ööl ega päeval unustada ja ma ei lase end unustada. Sellest sünnivad erisuhted raske haige ja personali vahel. Käijaga on lihtne. Õde ütleb arsti korralduse edasi ja patsient läheb ja teeb, mida vaja. Kui ta on lõbus inimene, võib õde temaga naljatada, kui noor ja vallaline, siis kas või flirtida. Ja kui ongi vana, siis enese eest hoolitseb ta ikka ise.
Mina olen aga raske haige ja minuga näeb personal hullusti vaeva.
Õpin haigla töötajaid tundma nende tegude kaudu. Kui on valves väike, lõbus ja trullakas õde Karin, siis võin olla rahulik, kõik saab tehtud õigel ajal ilma pahura torinata. Aga mehed, kes püüavad palatis suitsetada, siunavad teda, põetajad pole ka rahul – õde Karin on nõudlik.
Õde Karinit hindavad rasked haiged ja arstid. Sageli kutsutakse teda operatsioonide juurde, ta teeb hästi veenisüste. Liigub kuuldus, et õde pidavat varsti abielluma, aga kui me küsime: „Õde, kuidas teil eile vedas?” vastab ta:
„Nii kui koju jõudsin, kohe magama,” ja naerab valgete hammaste särades.
Õhtuti tuleb valvesse õde Virve, kellega läksime kohe esimesel päeval raksu. Tollal lamas palatis üliõpilane Palm. Õde Virve peatus tihti tema voodijalutsis ning aina rääkis ja rääkis.
„Ega te vist pikk mees ole. Vaat kus siin oli üks kutt, ei mahtunud voodisse ära, jalad põlvist saadik pulkade vahelt väljas.”
Üliõpilane vaikis ja naeratas.
„Ärge valetage, et te pikk olete?”
„Sada СКАЧАТЬ