Название: Vanaisa tuletorn
Автор: Tarmo Teder
Издательство: Eesti digiraamatute keskus OU
Жанр: Современная зарубежная литература
isbn: 9789985322475
isbn:
„Viht, vii vimm välja, mine mõru minema, magus mesi makku ja munadesse!”
Taimi tuli ja istus madalamale astmele, sest eks oli ju temagi omamoodi leiliinimene, aga Eeriku kõvemad kraadid olid tema naha jaoks liiast. Alles siis võis naine üles lavale kolida, kui mees oma seeria lõpetas, tiiki sumas ja eesruumi küdeva kamina ette õlut kulistama istus. Nõnda oli elu täitsa elamist väärt, ainult miski häiriv värk kiheles juba mitu tundi ta tagumikus ja kippus ka hooti torkima.
Leiliruumist kostis sapsutamist, aga mitte kuigi pikalt. Taimi enam tiigist lugu ei pidanud, kallas end pesuruumis kapaga üle ja keerutas lina ümber punetava keha. Eerikust oli ta ka tublisti külmakartlikum.
„Kas mulle ka mõni tilk jätkub?”
„Ei noh, vaata, terve pudel veel korgi all. Tahad, teen lahti?”
„Jah, vala mulle ka üks klaasitäis.”
Vanaema pudelist ei joonud, vähemalt õlut mitte ja klaas jäi temast kaminasimsile esiotsa poolikuks.
Jälle laval, keeras vanaisa end kõhuli.
„Tule vaata, mis mul seal perse vahel on. Mitte ei saa aru, mis seal torgib? Ehk on pärakuvähk juba kallal?”
Taimi venitas tal kannikad laiali ja uuris.
„Kena perseauk sul, justkui siilil, mitu okast püsti küljes, üks veel risti ka. Pole siis ime, et vähki teevad. Hoia nüüd ise laiali! Ma ei näe muidu võtta.”
Vanaisa hoidis ja vanaema noppis okkad päraku küljest välja.
„Oh, aitüma, kohe läks kergemaks.”
„Mis sa sinna perse vahele nii hooga taod, et kadakas kinni jääb.”
„Ei, ei, see pole mitte kadakas, mina pole ennast perse vahele vihelnud. Vaat, mis,” taipas vanaisa, „kuusk, kurask, oli hoopis. Ma ennist metsas sittusin noorte kuuskede vahel turba sisse ja samblal olid okkad küljes, kui perset pühkisin.”
„Eks mets sind karistas ja meelde tuletas, et ikka korraliku tsiviilinimese kombel oma häda õiendaksid.”
„Jaa-jah, ega’s ma esimest korda. Kes see jõuab kõik seda sammalt läbi uurida. Mõni prügi ikka külge jääb. Ja minu sitast need sitkemad puud just sirguvadki.”
Eerik sortsas kapast vett kerisele, mis uhkas kuuma lainega vastu. Taimi tõmbus esialgu küüru, aga varsti nad vihtlesid ennast ja teineteist, kuigi Taimi pekine nahk liiga tulist hästi ei kannatanud ja tissid kõlkusid kui vedelad melonid.
„Viska nüüd nii palju, kui kannatad, ja peksa mind kõigest jõust!”
Vanaema küll üritas teravate nähvakatega teisele häält lahti klohmida ja ehk tuultki alla teha, aga kibe leil naksas ta vehkivaid käsivarsi ja tulitas küljepekki. Vana härja jaoks jäi see muidugi poolikuks, Taimi lajatas terve kapatäie kerisele, mis kõrvetas naise enda leiliruumist välja. Ja vanaisa vihtles tavapäraselt end triibuliseks kui sebra.
4
Südamearst oli soovitanud Eerikul ka suitsetamise maha jätta ja selle päeva esimest sigaretti oli ta juba varahommikust saadik aina edasi lükanud, mille üks põhjus oli ka see, et vanaisa ei tahtnud Antule halba eeskuju anda. Mees istus köögilaua ääres, sügas habet ja juurdles, et kas siin valla sopis hingitseb nende külas veel mõni tõsiusklik vanamutt, kes pühapäeva hommikul Meremõisa kirikusse kella kümnesele jumalateenistusele sõidutatakse. Ta mäletas ähmaselt, et oli oma vanaemaga enne neljakümne üheksanda aasta küüditamist kirikus sakutada ja sosinal noomida saanud, et pühakojas ei tohi haigutada. Aga haigutas ta nüüdki, kuuskümmend aastat hiljem, sest punane tee oli joodud, võileivad söödud, kere laupäevaõhtusest vihtlemisest veel pehme ja uni tahtis vanale mehele uuesti naha vahele pugeda.
„Ega sust täna vist tulijat ole,” rohkem sedastas kui küsis Taimi seenele mineku asjus ja kädistas kohe justkui harakas. „Aga Antu tuleb küll, lubas muga võistluse teha – kumb rohkem korjata jõuab. No eks me vaatame!”
See teade mõjuski Eerikule nagu kerge löök hingeauku. Mitte ei taibanud ta, kuidas Antu võib eide sabas seenele sörkida, kui meri meeste asjaajamist ootab. Poiss oli juba enam-vähem aerude peal välja treenitud, suutis vaikse ilmaga kerges laines paati hoida küll, aga mingit erilist kalakulli särtsu vanaisa oma tütrepojas ei näinud ning see tegi ta üksjagu kurvaks. Antu vahtis rohkem taimi, puid ja põõsalinde kui mere poole; ju oli asi ka selles, et poiss oli ikkagi oma esimesed tosinkond aastat linnas elanud ega olnud suvitigi õigeid kalamehekursusi saanud. Ning sel pühapäevahommikul vantsis vanaisa mõttes aerudele kavandatud mehehakatis hoopis vanaema sabas seenele. Säh sulle!
Kuid see karikas ei saanud vanaisa valikut lukku lüüa, hommik pakkus ikkagi kaht peamist teed: kas tagasi sängi või merele. Kolmandat võimalust ta selgesti ei näinud.
„No minge siis pealegi.”
Teiste innukas minek sütitas trotsi ja pühkis unisuse. All hauas aega magada küll, mõtles Eerik, otsis telefonipulga välja ja saigi Jõesuu Jüri pika seletamise ja ootamise peale kuuldele. Ka see mees oli veel kodus, hääle järgi otsustades just õe poolt koikust jalule aetud ja omajagu segamini ning tema ärarääkimine võttis aega. Jüri peatingimuseks oli see, et talle järele tuldaks ja paar ballooni õlut kaasa võetaks. Aga see, kas ta ka oma võrguräbalad kaasa võtab, jäi esialgu lahtiseks.
Jüri valmisolek lükkas Eerikul vere käima. Poole tunni pärast oli ta poest läbi sõitnud ja Jüri peale võtnud, sest meri oli Eeriku kirik. Enne, kui nad rannas vanast vene džiibist välja astusid ja kalavintskid munadeni tõmbasid, oli Jüri juba ühe ballooniga poole peale jõudnud. Ja see polnud mingi tavaline hele joogiõlu, vaid kaheliitrine ja kaheksakraadine Doubel Bock. Ega siis mees vett joo, nagu Jüri üleolekuga kergeid õllesid tavatses määratleda.
Eerikul endalgi oli see asi ammu selge: ta teadis suurepäraselt, et hommikul hõreda ihu ja vaevava peaga on õlu just see kõige õigem vedel leib, üks parim ja enamlevinud ihukütus, mis mehele aerutamiseks jõudu annab. Vaevalt, et keski Jumalgi täpselt teadis meeles pidada kõik need merelkäigud, millal Soontevahe Eerik ergutuseks õlut või viina oli neelanud. Ainult sellega tuli piiri pidada, Jüril tuli silm peal hoida, et ta üle võlli ei kallutaks ja Eerik võttiski tal ballooni käest.
„Aitab praegu küll. Laseme liinid sisse, pärast saad oma kolm liitrit kätte.”
Sellega oli Jüri natuke nagu alandatud, mistõttu tekkis kohe veidi justkui moepärast jagelemist päästevesti pärast, mida Jüri hästi selga ei tahtnud ajada. Aga selga see uus ja kallis, erkoranž euronõuetele vastav päästevest talle sai nagu Eerikulegi. Sest üldiselt oli teada, et veepolitsei tavatseb oma suure maasturiga vahel mööda randa sõita, vanade päästevestide asjus esialgu suuliselt noomida ja korduva vahelejäämise puhul ka trahvida.
Hoopis rohkem ei meeldinud Eerikule aga see, et tuul oli kagust üle ida kirdesse keeranud, uhas karidetaguse nina pealt hooga lahte sisse. Turjakad vahuse harjaga lained rullusid rannamadalikule, merele välja sõudmisega oli jälle paras tegu. Aga paarikümne tugeva ja täpselt suunatud aerutõmbega rebis Eerik paadi sügavama peale, kus võis paadinina risti vastu lainet hoides juba rahulikumalt kurssi võtta.
Loomulikult pidi ta sel hommikul ise püügipiirkonda СКАЧАТЬ