Название: Eesti varustaja ja Vene värk
Автор: Marti Uibo
Издательство: Eesti digiraamatute keskus OU
Жанр: Биографии и Мемуары
isbn: 9789949964864
isbn:
Kui see hoolitsemine oli juba mõnda aega kestnud, siis mõni nendest küsis, kust kandist sa tuled ja milles probleem on. No ma siis nagu muuseas näitasin oma pabereid, kus oli kõik kirjas, mida ja kui palju mul mingit materjali vaja läheb. Naised ütlesid kohe, et jäta nüüd need paberid siia. Ise mine söö kõht korralikult täis ja peale seda puhka ennast kenasti välja ning tule homme tagasi. Küll meie siin kõik järgi uurime, mida teha annab. Sul pole sellega vaja vaeva näha. Nii oli seal, kus varustaja kontorisse sisse pääses.
Suuremas osas tehastes, oli aga võimalik oma „tähtsat“ varustaja jobi ajama hakata kõigepealt alles sisetelefoniga, mis oli ettenähtud iga vähegi arvestatava vabriku või tehase väravasse.
Aga neid järjekordi selle telefoni juures ei kujuta tänapäeval keegi kindlasti enam ette. Tavaliselt oli väravas väike majake, kus siis need varustajad kõik trügisid ühe telefoni ümber.
Oli ju vaja turustusosakonnaga ühendust saada, maksku mis maksab. See ei ole niisama jutu jätkuks öeldud. Vana Tallinna liköör läks turustuse „muttidele“ alati kenasti peale, aga mõnikord oli ka vaja suuremaid tehinguid.
Ma mäletan juhust, kus tuli ühe suure tehase turustuse „bossile“ terve korteri mööbel välja ajada. Muidugi ta enda raha eest. Eesti mööbel oli Venemaal kõrges hinnas. Nüüd ütlete, et asi see siis teha oli. Ostad need lauakesed ja kapikesed aga mööblipoest ära ja paned Venemaa poole teele.
Aga ega ikka nii lihtsalt ei ostnud küll. Esiteks pidi sul olema poes tuttav, kes jagas infot defitsiitsema mööbli liikumise kohta. Teiseks, kui sul juba oli teada, et väärt kaup on laos ja järgmine päev läheb müügiks, tuli terve oma pere kokku ajada. Peret oli vaja selleks, et oleks kergem, vahetustega, terve öö poe ukse taga järjekorras seista. Kuna rahvast oli palju, siis hakkajamad pidasid korda. Jagati välja pisikesed paberitükikesed numbritega, et keegi „pätt“ ometi hommikul, kui kauplus avatakse, vahele ei trügiks. Öelge veel, et Vene värk ei ole korralik.
Aga nüüd tagasi Venemaa tehase väravasse. Varustajate telefonijärjekord oli vahest kolm tiiru ümber selle eelpoolmainitud majakese. Eriti „tore“ oli muidugi talvel oodata, kusagil keset „suurt ja laia maad, mis on mu kodu ja kus nii vabalt hingata võib rind“. Kui keegi veel ei tea, siis niisugused olid laulusõnad, mida meile koolis pähe tambiti. Meie laulsime kooli saalis seda aga nii: „Suur ja lai on saabas, mis mul jalas, kus nii vabalt hingata võib jalg“.
Kui olid juba mitu päeva seal telefoni juures teiste tolkatšikutega maadelnud ja lõpuks oskasid turustuses mõne daamikese pehmeks rääkida, siis kirjutati sulle välja luba. Seda kuni luba väravasse jõuab, tuli ka ikka mõni tunnikene oodata. Kui nüüd olid õnneseen ja juba tehase territooriumil asusid, siis polnud muud kui hakka aga tegutsema. Need Venemaa tehased, kus mul oli au viibida, olid suurem osa kõik „imepisikesed“. Kui mul nüüd väravast oli vaja mõnda tootmishoonesse jõuda, siis tuli vantsida kolm või vahest veel rohkem kilomeetrit. No nagu näete vähemalt sportliku poole pealt oli elu täiesti korras. Eelpool mainitud torutehases oli näiteks viis tootmishoonet ja selles, kuhu minu sammud viisid, töötas viisteist tuhat inimest. Tehase territooriumil oli kolm raudteejaama ja seitse autobaasi. Meie tehase vajadus oli võib-olla mõni sajandik või tuhandik selle „pisikese“ ettevõtte toodangust. Võite siis arvata kui „tähtis mees“ oli seal Tallinna varustaja, minu isikus. Ilma „määrdeta“ seal muidugi kaugele ei jõudnud. Oli siis see määre ainult meie tuntud liköörikene või midagi vägevamat, aga vaja teda igatahes oli. Varustajate kiituseks peab ütlema, et nad suhtlesid nagu „valged juudid“, kuigi ma ei tea tänapäevani, mida see peaks tähendama, nagu ma juba ka varem olen maininud. Jumal sellega. Kaup toodi lõpuks igatahes alati ära.
3. PEATÜKK
Vene talvega maadlemas
Nendest Venemaa kurikuulsatest talvedest on juba niigi pakse raamatuid kirjutatud, nii et pole enam mõtet üle korrata. Läänes arvati muidugi, et teiselpool Moskvat on ainult üks suur lumetuisk ja karud jooksevad ringi. Eks sellel on ka oma tõetera sees.
Mul oli igasuguseid imelikke juhtumisi nende lumetormidega. Mõned naljakamad, mõned tõsisemad, aga kokkuvõttes hullu ei midagi. Ega siis kanget Eesti varustajat ei saa ometi mingi Napoleoni sõduriga võrrelda.
Üks nali oli raudteel, kusagil siinpool Uurali mägesid. Rong jäi keset ööd suure lume tõttu seisma. Millal edasi saame, ei õrna aimugi. Kuna rahvast oli palju, siis õhk oli parajalt umbne ja viisakalt öeldes halvalõhnaline. Ronisin vagunist välja värsket õhku hingama. Vaatan, seisab mingi kena väike jaamahooneke. Astusin sisse ja selgus, et igavesti tore kohakene. Ahi küdes ja ei ühtegi hingelist. Viskasin pingi peale pikali, panin oma koti pea alla ja jäin rahulikult magama. Hea, et olin koti kaasa võtnud, sest seda rongi ma enam ei näinud. Küll on ikka noorel inimesel mugav elada. Hing on muretu sees ja ei mingit hirmu, mis saab edasi. Ärkasin raputamise peale üles. Algul arvasin, et kindlasti jaamakorraldaja tuleb ütlema, et rong hakkab liikuma, aga rong oli juba läinud. Jaamakorraldaja asemel olid hoopis kolm vatijopedes kuju.
Kõige naljakam oli see, et ühel kutil oli silma peal must lapp ja mul tulid kohe esimese reaktsioonina meelde mereröövlid. Kuna aga meri oli mitme tuhande kilomeetri kaugusel, siis vist ikka ei olnud. Siiski tundus asi päris kahtlane. Minu poole pealt oli olukord igatahes väga nadi, kui asi oleks halva pöörde võtnud. Kuna olin pingi peal pikali, siis ei oleks ma saanud just väga kergelt vastutegevust alustada, kui nad näiteks minu koti oleks ära tõmmanud. Aga ära ikka mõtle kohe seda kõige halvemat. See vend, kes mind äratas, küsis: „ Kuule, kas sul suitsu on?“ Ma ei osanud sellepeale muud öelda: „Kahjuks ei ole suitsumees.“ Kutid siis viisakalt vabandasid, et mul magada ei lasknud, pöörasid ringi ja marssisid uksest välja. Kadusid sinna lumetuisku, kust nad olid tulnudki. Vaat siis kui kenad seltsimehed. Minule vajalikus suunas rong tuli alles järgmisel päeval. Vana pilet kehtis ja oligi kõik jälle okei.
Pisemaid jamasid juhtus varustajal kogu aeg ja millegipärast ikka talvel. Aga eks need jäid lihtsalt paremini meelde.
Ühel korral oli küll nii, et palju ei puudunud kopsupõletikust. Tavaliselt saadeti mulle materjali veoks oma tehasest suur veoauto järgi. Kui ma siis järjekordselt kusagil Leningradi kandis selle suure „käruga“ kodu poole veeresin, juhtus üks päris naljakas lugu. Kuna oli öö, siis ma lasin soojas kabiinis rahulikult silma looja. Äkki jäi auto seisma ja juht ütles, et tahab loomulikke vajadusi rahuldada. Küsis, kas mul ka on vaja? Ma ütlesin, et ei viitsi soojast kabiinist välja ronida, õiget häda ka veel nagu ei ole. Kargas siis vend välja ja mina tukkusin edasi. Siis aga mõtlesin, et peaks vist ikka ära käima, muidu hakka mõne aja pärast jälle autot kinni pidama. Hüppasin siis ka oma külje poolt välja. Ajan oma asja nagu peab, kui auto hakkab äkki liikuma. Algul mõtlesin, et vend teeb veidikene „pulli“ ja tõmbab autot mõned meetrid edasi. Siis aga vaatan, no mis kurat see nüüd on, panebki minema. Punased tagatuled lähevad aga kaugemale ja kaugemale. Mina olin särgiväel ja palja peaga. Väljas oli nii kusagil kahekümne kraadi ümber külma. Nii tore ju, et isegi vanduda ei oska. Vastutulevad autod peavad kinni. Saavad aru, et see mees siin öösel vist ikka ennast karastama ei tulnud. Ma näitan käega, et sõitke aga edasi. Mõtlesin, et kui nüüd minu autojuht seal pimedas kabiinis avastab varustaja kadumise ja otsa ringi keerab ning siis mind tee pealt ka enam eest ei leia, on tal mini-infarkt kindlustatud. Panin mööda teed edasi punuma. Muidu oleks vist varsti kringliks külmunud. Ime, et keegi alla ei ajanud. Siis veel niisugused vajalikud vidinad nagu helkurid puudusid. Läks päris jupp aega enne, kui СКАЧАТЬ