Название: Життя у позику. Мансарда мрій. Іскра життя (збірник)
Автор: Еріх Марія Ремарк
Издательство: Книжный Клуб «Клуб Семейного Досуга»
Жанр: Зарубежная классика
isbn: 978-617-12-1276-3,978-617-12-1279-4,978-617-12-0850-6
isbn:
– Цілком певна, – відказала похмуро старша сестра, – ваше снодійне на нічному столику, міс Дюнкерк. Ви спочиватиме, наче в обіймах Морфея!
– Наче в обіймах Морфея! – повторив Ґольманн з відразою, коли та відійшла. – Крокодилиця – королева банальних фраз. Сьогодні увечері вона обійшлася з нами ще прихильно. І чому ці вартові здоров’я мусять трактувати кожного, хто потрапить до лікарні, з такою потворною поблажливістю, мовби ти дитина або кретин?
– Вони мстяться за свою професію, – відповіла Ліліан із ненавистю. – Якщо в кельнерів і медсестер відняти це право, вони помруть від комплексу неповноцінності.
Вони стояли в холі біля ліфта.
– Куди ви йдете? – запитала Ліліан.
Клерфе поглянув на неї.
– До «Палас Бару».
– Заберете мене з собою?
Він завагався, маючи певний досвід з ексцентричними росіянками. Але потім нагадав собі сцену з саньми та погордливу міну Волкова.
– Чом би й ні?
– Хіба це не сумно, – вона безпорадно усміхнулася, – просити трішки свободи, мов якийсь пияцюра в неприступного бармена останню чарку.
Клерфе похитав головою.
– Часто я й сам це робив.
Вона вперше поглянула йому просто в обличчя.
– Ви? Чому саме ви?
– Кожен має свою причину. Навіть камінь. Де мені на вас зачекати? Хіба ви одразу підете зі мною?
– Ні. Ви мусите вийти головним входом, який стереже Крокодилиця. А відтак спуститеся серпантином, візьмете сани та під’їдете ззаду зі службового входу. Я вийду туди.
Ліліан сіла в ліфт.
– Ти не матимеш нічого проти, якщо я не поїду з вами? – запитав Ґольманн.
– Та ні, звичайно. Я ж бо завтра ще не виїжджаю.
Ґольманн допитливо зиркнув на нього.
– А Ліліан? Ти не бажаєш лишитися сам?
– У жодному разі. Нікому не хочеться залишатися самому.
Клерфе перетнув порожній хол. Біля дверей стояла Крокодилиця.
– Добраніч, – сказав Клерфе.
– Gооd nіght, – відповіла та, не знати чому переходячи на англійську.
Клерфе в самому кінці серпантину знайшов сани.
– Чи не могли б ви підняти будку? – запитав візника.
– Навіщо? Морозу нема!
Клерфе не хотів садити Ліліан у відкриті сани, але не мав бажання винаходити якісь аргументи.
– Для вас, може, ні, але для мене є. Я саме приїхав з Африки. Тому зашторте сани.
– То інша справа. – Візник зіскочив із козел і підняв будку. – Може бути так?
– Дуже добре. А тепер прошу заїхати до службового входу санаторію «Белла Віста».
Ліліан чекала в тонкій чорній смушевій накидці. Клерфе не здивувався б, якби вона прийшла в самій вечірній сукні без плаща.
– Мені все вдалося, – шепнула. – Я маю ключа, Жозеф дістане СКАЧАТЬ