Название: Життя у позику. Мансарда мрій. Іскра життя (збірник)
Автор: Еріх Марія Ремарк
Издательство: Книжный Клуб «Клуб Семейного Досуга»
Жанр: Зарубежная классика
isbn: 978-617-12-1276-3,978-617-12-1279-4,978-617-12-0850-6
isbn:
– А Мануела?
– Батько й мачуха відразу після приїзду дуже за нею упадали, бо мала ж ось-ось померти. Бідна Мануела, яка ніколи не зазнала батьківської любові, така була щаслива, що почала набирати сил. Однак тепер батькам уже уривається терпець. Крім того, з кожним днем вони гладшають, бо діймає їх якийсь нервовий голод, і раз у раз напихаються славетними місцевими солодощами. За тиждень уже будуть Мануелу ненавидіти, що вона не квапиться на той світ.
– Або призвичаяться до села, куплять цукерню й оселяться тут, – сказав Клерфе.
Ґольманн розсміявся.
– Ти маєш жахливу уяву.
– Навпаки. Я маю тільки жахливий досвід. Але звідки ти все це знаєш?
– Я ж тобі уже казав, що тут ніхто не має таємниць. Сестра Корнелія розмовляє іспанською і є повірницею мачухи.
Три чорні постаті мовчки підвелися з-за столика. Урочисто, з гідністю крокували одне за одним до виходу, щоб за мить ледь не зіткнутися з Ліліан Дюнкерк, яка влетіла до їдальні так стрімко, що товстуля перелякалася і, писнувши пронизливо, по-пташиному, відступила вбік. Ліліан підійшла квапливим кроком до столика Ґольманна та Клерфе й лише тоді озирнулася за жінкою.
– Чому вона верескнула? – прошепотіла. – Адже я не дух! А може, вже й так? – Вона почала шукати люстерко. – Цього вечора, здається, я можу кожного перелякати.
– Кого ще? – запитав Ґольманн.
– Санітара.
– Що? Жозефа?
– Ні, того другого, що помагає Жозефу. Знаєте його?
Ґольманн кивнув.
– Нас ви не перелякаєте, Ліліан.
Вона заховала люстерко до торби.
– Тут уже була Крокодилиця?
– Ні, але щохвилини має надійти й викинути нас. Пунктуальна, як прусський фельдфебель.
– Жозеф має варту при дверях сьогодні вночі. Ми можемо вислизнути. Підете?
– Куди? До «Палас Бару»?
– А куди ж бо ще?
– У «Палас Барі» нічого не відбувається, – вклинився Клерфе. – Я саме звідти прийшов.
– Для нас відбувається завжди досить багато, – засміявся Ґольманн. – Навіть якщо нема там живої душі. Досить лише вистромити носа поза санаторієм, то все нас збуджує. Тут люди робляться скромними.
– Тепер можемо вийти, – сказала Ліліан. – Крім Жозефа, ніхто не пильнує виходу. Другий санітар наразі зайнятий.
Ґольманн стенув плечима.
– У СКАЧАТЬ