Название: Життя у позику. Мансарда мрій. Іскра життя (збірник)
Автор: Еріх Марія Ремарк
Издательство: Книжный Клуб «Клуб Семейного Досуга»
Жанр: Зарубежная классика
isbn: 978-617-12-1276-3,978-617-12-1279-4,978-617-12-0850-6
isbn:
– Я знаю Венецію тільки з мого вікна, – сказала Ліліан. – І з кількох годин першого вечора.
– Тоді ви знаєте її краще за мене. Я знаю Венецію тридцять років.
Канал. Готелі. Тераса зі столиками під білим обрусом. Плюскіт води. Вузький канал, наче води Стіксу. «Звідки я усе це знаю? – розмірковувала Ліліан, охоплена на хвилину неспокоєм. – Чи не з’явиться тепер вікно з канарками в клітках?»
– Де знаходиться та «Таверна»? – поцікавилася вона.
– Біля театру.
– Вона має терасу?
– Так. Ви вже були там?
– Я знаю її дуже поверхово. Я не їла там. Тільки проходила повз неї.
– Це знаменитий ресторан.
Почувся брязкіт тарілок і голоси, перш ніж вони випливли з-за рогу.
– Ви смієтеся, – мовив Пестре. – Чому?
– Ви запитуєте мене про це вже вдруге. Бо я голодна. Але знаю, що дістану щось їсти.
Власник ресторану обслуговував їх особисто. Приніс морепродукти, свіже, печене, варене й біле точене вино.
– Чому ви тут сама? – запитав Пестре.
– Для капризу, але я вже повертаюся.
– До Парижа?
– До Парижа.
– До Клерфе?
Він і про це вже довідався?
– Так, до Клерфе.
– Чи не можна б із цим ще почекати? – поцікавився обережно Пестре.
Ліліан розсміялася.
– А ви впертий. Маєте якусь пропозицію?
– Ні, якщо не бажаєте. А якщо хочете, то без жодних умов. Але чому б вам принаймні на якийсь час не затриматися і все гарно оглянути.
Продавець забавок підійшов до столика. Накрутив двох плюшевих шотландських тер’єрів і пустив його по дошці.
– Я не мушу вже оглядати, – сказала Ліліан. – Не маю часу на повторення чогось, що вже було.
Пестре взяв собачок і віддав чоловікові.
– Ви впевнені, що це завжди повторення?
Ліліан кивнула.
– Для мене так. Зміни в подробицях неважливі. Варіанти мене не цікавлять.
– Тільки есенція?
– Тільки те, що я можу застосувати для себе. Я маю, як мені здається, найпростішу реакцію.
Прийшов ресторатор і приніс палаючі в ромі персики та еспресо.
– Хіба ви ніколи не мали відчуття, що щось можете пропустити? – запитав Пестре.
Ліліан поглянула на нього й помовчала.
– Що? – запитала врешті.
– Якусь пригоду. Або несподіванку. Або новину. Щось, чого ви не знаєте.
– Я мала це, коли сюди приїхала. Я мала відчуття, що оминуть мене Нью-Йорк, Йокогама, Таїті, Аполлон, Діоніс, Дон Жуан і Будда, тепер уже не маю.
– Відколи ви його не маєте?
– Уже кілька днів.
– Чому?
– Бо СКАЧАТЬ