Название: EVVA. Eesti Vangistatud Vabadusvõitlejate Abistamiskeskus
Автор: Viktor Niitsoo
Издательство: Eesti digiraamatute keskus OU
Жанр: История
isbn: 9789949332236
isbn:
Teiseks tähtsaks ülesandeks oli abistada küüditatute ja arreteeritute perekondi. Vahendite saamiseks korraldati korjandusi üle Eestimaa. Esimene taoline korjandus oli eestlaste omal algatusel juba tehtud, ilma et keegi oleks selleks üles kutsunud. Annetusi kogunes kiirelt ja ohtralt ning ERÜ sai endale väga ruttu jalad alla.
Järgmiseks ERÜ suuraktsiooniks oli talvise küttevarumise eestvedamine. Oodata oli erakordselt külma talve, peale selle puudusid peaaegu täielikult küttepuude varud, sest esimese okupatsiooniaasta talvel ei olnud punavõimud korraldanud vajalikke metsatöid.
1941. aasta oktoobris kuulutas ERÜ välja ohvrinädala. Selle käigus korraldati ERÜ kaudu vahetustegevus, kus maaelanikud kinkisid linnale puid ja linlased omakorda maale raamatuid. Sel teel kavatseti küttepuudega abistada inimesi, kes ise ei suutnud neid osta. Ohvrinädala aktsiooniga annetati üle 40 000 raamatu ja neist sai koostada mitu maaraamatukogu. Maalt saadeti sellisel hulgal küttepuid, et ERÜ võis küttematerjaliga varustada kõiki vajajaid. Suure rahvusliku jõupingutuse ja vabatahtliku tööga ellu viidud metsaaktsioon lahendas küttekriisi kaheks aastaks ning leidis järgimist ka naabermaades Soomes, Lätis ja Leedus.
Veel korraldas ERÜ korjandusi talveriiete soetamiseks eesti sõduritele. ERÜ esindajad viisid kingituspakid isiklikult sõduritele rindele kätte, et pakid teel kaduma ei läheks. Samuti hoolitseti haavatute eest ja korraldati nende külastamisi ning toetati küüditatute ja arreteeritute perekondi.11
1950. aastatel tekkis pagulastel mõte selline heategevuslik organisatsioon Stockholmi Eesti Punase Risti juures taas ellu kutsuda. Alates 1955. aasta oktoobrist oli pagulaskonnas päevakorrale kerkinud Nõukogude Liidu vangilaagrites viibivate kaasmaalaste abistamise küsimus, kuna Gulagi vangistusest kodumaale naasvate saksa sõjavangide käest oli saadud informatsiooni ligikaudu 700 vangistatud eestlase kohta.
9. novembril 1955 toimunud Eesti Rahvusliku Liidu (ERL) koosolekul, kus esines ka Vorkuta vangilaagrist pääsenud soomlane Hannu Mäntynen, tõstatas ERLi esimees Nikolaus Metslov küsimuse vajadusest kutsuda Rootsis ellu Eesti Punane Rist, mis võtaks enda peale abi organiseerimise abivajavatele kaasmaalastele. Kahekümne kolme eesti organisatsiooni koostöös restitueeritigi abistamisorganisatsioon nimetusega Eesti Punase Risti Sihtasutus Ühisabi (edaspidi Ühisabi) samadel põhimõtetel, nagu see oli tegutsenud kodumaal. Sihtasutuse tegevus rajanes Punase Risti üldtunnustatud põhimõtetel, kohandades neid okupeeritud Eestis valitsevatele eritingimustele.12
Ühisabi põhikirja kohaselt oli sihtasutuse eesmärgiks osutada kõikvõimalikku abi okupatsioonivõimude poolt vangistatud, sundasustatud ja küüditatud kaasmaalastele ning nende perekonnaliikmetele, sõjainvaliididele ja teistele, kelle abivajadus oli tingitud Eestis valitsevast okupatsioonist. Põhikirjaliseks eesmärgiks seati toetada Eesti noortetegevust, mille sihiks oli rahvuslik töö ja kasvatus, ning korraldada üldiselt abiandmist. Oma ülesannete täitmiseks kavandas Ühisabi teha korjandusi ja võtta ette muid vajalikke aktsioone. Abistamistegevuseks määratud või annetatud summasid võis kasutada ainult abistamise otstarbeks.13
Kolmekümne tegevusaasta jooksul oli Ühisabi abistanud ja toetusi jaganud 500 000 Rootsi krooni (SEK) ulatuses. Lõviosa sellest moodustasid okupeeritud Eestisse saadetud abipakid, samuti läkitati pakke Eestist välja saadetud kaasmaalastele Nõukogude Liidu muudesse piirkondadesse. Peale selle toetati sõjas vigastatute kodu Schönaus Lääne-Saksamaal, anti abi sealsetele sõjainvaliididele ja nende perekondadele ning toetati ka teisi, kelle abivajaduse tingis Eestis valitsev okupatsioon. Rootsis toetati eesti noorte tegevust, Eesti Algkooli, Eesti Gümnaasiumi ja teisi organisatsioone. Seoses ESTO-80 korraldamisega toetati noortetegevust (Metsakodu, skautide laager jms) ja sõjainvaliide.
Ühisabi eriaktsioonina püstitati Ahvenamaal Lemlandi ja Jomala kalmistutel mälestuskivid vabadusse põgenemisel hukkunud kaasmaalaste haudadele, mis anti hooldamisele kohalikule kogudusele. Sissetulekute hankimiseks korraldas Ühisabi oma tegevuse alguses korjanduse, mis aga jäigi ainsaks selliseks ürituseks. Edaspidi saadi sihtasutuse tööks vajalikke vahendeid pakkide saatmise vahendamisest, liikmeskonna koosviibimiste osavõtumaksudest, liikmemaksudest, kontsertaktuste tulust jne. Tegevuse algaastatel oli Ühisabi liikmete arv umbes 600, aastaks 1985 oli see kahanenud 300-le. Sihtasutuse esimeesteks olid 30 tegevusaasta jooksul Boris Voogus, Johan Nyman, Richard Koolmeister, Endel Rumma14 ja hiljem Eldur Velliste.
Ühisabi korraldas ettemakstud tolliga standardpakkide saatmist; pakid sisaldasid riietusesemeid ja toiduaineid, näiteks kohvi ja šokolaadi (vt Lisa 5). Vahendati ka saatjate koostatud kinkepakke, kusjuures pakikulude (toll, litsents, saatmine jne) kohta tehti arvestus paki sisu saamisel.
Ühisabi kõrval tegutses paguluses veel mitmeid abistamisorganisatsioone. Nii näiteks lõid niinimetatud vanaeestlased 1941. aastal New Yorgis Eesti Abistamiskomitee (EAK). EAK registreeriti New Yorgi osariigi seaduste alusel kui mittetulunduslik organisatsioon ja seda tunnustas 1942. aastal USA föderaalne maksuamet (Internal Revenue Service). Vastavalt maksuseadustele olid kõik EAKle tehtud annetused maksuvabad ja mahaarvatavad annetaja maksustatavast tulust. EAK loomisel seati eesmärgiks võimalust mööda abistada kodumaal raskustesse sattunud kaasmaalasi. Sõjaolukorra tõttu selleks tegelikult palju võimalusi ei avanenud. Suur tööväli avanes EAKle Saksamaale ja teistesse Euroopa riikidesse põgenenud eestlaste abistamisel ja USAsse aitamisel USA Kongressi poolt 1948. aastal kehtestatud DP15 seaduse alusel. EAKl õnnestus koostöös kiriklike organisatsioonidega aidata ligikaudu 13 000 eestlasel Ameerikasse ümber asuda.16
Samasugused abistamisorganisatsioonid moodustati eri aegadel nii Kanadas, Inglismaal kui ka teistes maades, kus tegutsesid eesti organisatsioonid.
Kõrvuti abistamisorganisatsioonidega toetasid poliitvange omaalgatuslikult mitmed üksikisikud, kellest silmapaistvaimaks oli Olaf Tammark. Hiljem sai temast vangistatud vabadusvõitlejate abistamistoimkonna esimees USAs. Tammark, kes oli Gulagi vangilaagrist pääsenuna jõudnud 23. jaanuaril 1954 Lääne-Saksamaale, asus korraldama toidupakkide saatmist oma eestlastest laagrikaaslastele, kes olid jäänud okastraadi taha. Endine poliitvang Peep Kärp on oma mälestusteraamatus kirjutanud, et 1954. aasta jaanuari lõpul tulid temale ning Hans Naberile ja Elmar Sillaotsale postipakid Lääne-Saksamaalt. Kärbile oli saadetud viis, Sillaotsale neli ja Naberile kolm pakki. Kõik pakid olid saadetud eri kohtadest Rahvusvahelise Punase Risti kaudu ning igal pakil oli naissoost saatja nimi. Ühe nime täienduseks oli lisatud sõna „Unter“, mis oli Tammarki hüüdnimi. Nii saadi selgust, kes oli pakkide saatja. Iga pakk oli riidega kaetud vineerkastis ja kaalus kolm kilo. Pakkide sisuks olid konservid, suitsuvorst, sink, konserveeritud või, juust, šokolaad, kakao, suhkur ja sigaretid, mis olid vangide jaoks ammuunustatud maiuspalad. Toiduainete kõrval sisaldasid saadetised igapäevaeluks vajalikku: seepi, sokke, kindaid, särke jms. Ühest pakist leidis üllatunud saaja isegi soojad talvesaapad ja kummikud.17
Ka endise poliitvangi Jaan Isotamme andmetel said mitmed Mordva vangilaagrite vangid aastail 1958–1961 Punase Risti vahendusel välismaalt pakke. Esimesteks pakisaajateks olid Isotamme sõnul moskvalastest nomenklatuurivõsud, aga ka vähesed sakslased, keda veel laagris hoiti. Mõnele Isotamme eestlasest kaasvangile, nagu Voldemar Kohv, organiseeris pakisaatmise sakslane Wilhelm Bünger. Tema oli 1950. aastate keskpaiku Ida-Saksamaa kaudu Eestisse tulnud, kus ta 1957. aastal vangistati ja mõisteti nõukogudevastases tegevuses süüdistatuna seitsmeks aastaks vangilaagrisse. 1960. aastal Bünger vabastati ja tal lubati naasta Lääne-Saksamaale.18
Olgu siinkohal СКАЧАТЬ
11
Vt Hjalmar Mäe. Kuidas kõik teostus. Minu mälestusi. – Kirjastus Välis-Eesti & EMP. Stockholm, 1993, lk 243–266; Abistamise juhend /Eesti Rahva Ühisabi. Koostanud Otto Leesment. – Eesti Rahva Ühisabi. Tallinn, 1943.
12
Eesti Päevaleht, Stockholm, 08.05.1976.
13
Eesti Punase Risti Sihtasutuse Ühisabi põhikiri. – Autori valduses.
14
Eesti Päevaleht, Stockholm, 22.02.1985.
15
Deported person – kodumaalt sunniviisiliselt välja saadetud või vägivalla eest põgenenud isik.
16
Vaba Eesti Sõna 04.11.1982.
17
Peep Kärp. Piletita külmale maale. – Kirjastus Olion. Tallinn, 1991, lk 134–135.
18
J. Isotamme teade 27.04.2013.