Название: Minu Reykjavík. Kõik on kaasas
Автор: Tui Hirv
Издательство: Eesti digiraamatute keskus OU
Жанр: Книги о Путешествиях
isbn: 9789949556090
isbn:
Mulle on jäänud mulje, et Reykjavíki lasteaialapsed joovadki tohututes kogustes kakaod. Kui on vaja, et oleks õdus, lüüakse aga lahustuva kakaopulbri purgilt kaas maha, tassitakse termosed õue puu alla ja idüll missugune. Advendiajal käib rühmade kaupa lasteaialapsi kõikvõimalikel asutustel külas – kakaod joomas ja piparkooke söömas. Kirikus näiteks, aga ka lihtsalt kohvikus. Lapsed on ka armsad, aga mina vaatan nendel käikudel põhiliselt saatjaid. Lasteaiad on alati esinduslikult mehitatud (naistega enamasti, aga mitte ainult). Mõneteistkümnepealine jõuk kolme ja pooleseid tuleb nelja kasvataja saatel liinibussiga, rivistub lauda ja nohistab oma vahukoore ja külma piimaga leigeks timmitud kakao kallal. Kasvataja hõikab juba eemalt, mitu laktoosivaba – sojapiimaga – kakaod tuleb teha. Ei tule ju kõne alla, et mõni peaks kannatama allergianähtude all või veel hullem, pealt vaatama, kuidas teised maiustavad. Kogu sotsiaalsüsteemi deviis on „Það má ekki skilja útundan“. Mitte kedagi ei tohi jätta mängust välja.
Ma imetlen neid kasvatajaid – kui kannatlikud nad on, kui sirge seljaga nad oma tööd teevad, kui tähtis on neile nende töö ja kui tähtsana nad ennast ise tunnevad, kui sobivalt nad riides on, kui hästi nad oma lapsi tunnevad, kui hästi situatsiooni loevad, kui palju tahavad nädala jooksul ette võtta. Iga tegevus arendab lapsi. Kohvikusse veerand tunniks kakaod jooma tulemine niisamuti. Nad ei jää kunagi kauemaks – laste tähelepanu hajub ja siis on neid raske vaos hoida. Kasvatajad tunnevad selle hetke täpselt ära, paluvad võtta käpikud välja taskust ja mütsid jope kapuutsist, kuhu need enne kästi panna, rivistavad kollastes helkurvestides tibukarja eskalaatori peale üles ja minek. Ei mingit kaost. Ei mingit kraaklemist. Ainult jákvæðni, jaatav positiivne hoiak, ainus võimalik ja vastuvaidlematu.
Kui ma olin Islandil veel üsna roheline ja kohalikke kombeid hästi ei tundnud, tegi mulle kangesti nalja, et Palli õepoja koolis lavastati näidend „Lumivalgeke ja kaheksateist pöialpoissi“. Igale lapsele tuli ometi roll leida! See pisike detail iseloomustab hästi Islandi koolisüsteemi ja laiemalt tervet ühiskonda, mis käsib arvestada kõigiga. Islandil on sotsiaalne sidusus riiklik prioriteet.
Reegleid on palju ja nad pakuvad individualistlikule eestlasele palju mõtteainet. Kui lastel on käitumishäireid, siis need on kasvatajate erilise tähelepanu all. Püütakse välja selgitada põhjused, turgutada lapse enesehinnangut, mitte püüda vägisi kontrolli all hoida sümptomeid.
Et teisi lapsi ei tohi kühvliga pähe lüüa, on üpris selge. Kui aga teine laps tuleb ja ütleb parooli „Má ég vera með“ ehk kas ma tohin ka mängu tulla, on lasteaia territooriumil kasvataja silma all kategooriliselt keelatud vastata, et ega ikka ei või küll, meil on siin omad asjad ajada.
Lasteaiapäev lõpeb Reykjavíkis vara – meie rühma lastele tullakse järele kella nelja ja viie vahel. Lasteaed on üldse lahti kella viieni ja iga lapse rühmatasu arvutab linn välja selle järgi, mitu tundi laps lasteaias on. Mina viin Eiríku nii hilja kui võimalik – kella üheksaks, sest hommikul oleme aeglased ja tahame oma lapsele ise putru sööta. Koolipäev lõppeb veel varem, aga siis võtab lapsed üle pikapäevarühm, kui vanemad ei saa neile kohe järele tulla.
Käisin ühe Reykjavíki magala vabaajakodusse, nagu neid kutsutakse, islandi keeles frístundaheimili, tööle kandideerimas. Ma ei osutunud valituks (ma ei olnud eriti kurb), aga ma sain palju targemaks. Mõtlesin, et jutustan teile ka.
Islandil lähevad lapsed kooli selle aastanumbri sees, kui nad saavad kuueaastaseks. Minu poeg on sündinud detsembris ja läheb augusti lõpus seepärast kooli viieselt. Kool kestab nagu algklassides ikka – lõunani. Aga ega viie-kuueaastast ei lase päris üksi kolama, kuni emme-issi töölt tulevad. Kuidagi peab tema aja kella viieni kellegi valvsa silma all ära sisustama. Pikapäevarühmade tegevus on koondatud kohalike noortekeskuste alla. Nendel on jälle mingi oma katusorganisatsioon. Meie kandis näiteks on jalgpallistaadioni juures noortekeskus, mille nimi on vist Lumehelbeke või midagi sellist, ja mis koordineerib Vesturbæri algkoolide pikapäevarühmi. Need töötavad kas koolimajas või koolimaja õue peal eraldi majakeses. Suur mänguväljak on igatahes ümber, tara ja väravatega, ja akna peal ripuvad niidi otsas laste tehtud nikerdised.
Lapsed (vanuses 5–9) tulevad koolist kell üks, söövad algatuseks kõhu sooja sööki täis, siis kas nikerdavad midagi toas ja lähevad pärast õue või oli see vastupidi. Kui ma laps oleksin, mulle ilmselt täitsa meeldiks. Ilmselt saab seda hea tahtmise juures, kui liiga nõudlik ei ole, ka huviringiks nimetada. Õhtupoolikul lähed lapsele järele: ta on lõbustatud, väsitatud, söödetud, lohutatud, kuulatud. See on maksuline teenus, aga mitte eriti kallis.
Mulle tehti tööintervjuul selgeks, et pikapäevarühma töö on ambitsioonikas (nagu Islandil on iga töö) ja seal on kontseptsioon ja tegevuskava. Kasvatajana pead otsustama mõne teema kasuks, mida lastele kuue nädala vältel tutvustada, kirjutama programmi ja laskma juhatajal muretseda töövahendid. Personali on ühe algkooli peale vist oma kolm-neli-viis inimest. Töö on osakoormusega, algab ta ju pärast koolipäeva lõppu. Niimoodi madala koormusega ja madala palga eest töötamine sobib hästi just keskkooli lõpetanud noortele, kes veel ei tea, mida oma eluga pihta hakata, ja pole veel ülikooli läinud, või siis on, või siis on bändimehed, kes tahavad esimese poole päevast magada, keskmise tööl käia ja õhtul ning öösel proovi teha ja esinemas käia. Töö lasteaias on suurepärane elukool ja ettevalmistus ükskõik milliseks edasiseks kutsevalikuks. Seepärast suhtun neisse noormeestesse alati soosivalt ja kerge imetlusega.
Veel on lasteaedades eripedagoogid, kellest mõned tegelevad rohkem käitumise, teised kõnega ja kolmandad nii ühe kui teisega. Kõnespetsialist ei ole päris seesama mis logopeed. Logopeed tegeleb otseselt kõnehälvetega, või vähemalt peaks tegelema, mitte sellega, kui lapse sõnavara või abstraktse mõtlemise võime on liiga piiratud, et ennast eakohaselt väljendada. Kui temal on kahtlusi, kas laps ikka on sotsiaalselt küllalt arenenud ja milline osa selles arengus on keelel, seda enam, kui lapsel on kodus kaks või kolm keelt nagu meie omal, annab ta vanemale küsimustiku täita. Täidetud küsimustik saadetakse linna arengukeskusse, seda hinnatakse seal ja lasteaeda saadetakse lapse ja tema vanematega kohtuma järgmise tasandi spetsialist. Tema katsub lapsest vestluse käigus välja pinnida vihjeid võimaliku arengupeetuse kohta ja siis koordineerib juba sotsiaaltöötaja lapse edasist käekäiku.
Spetsialistid on väga agarad, aga kõik, mis nad minu lapse kohta suutsid öelda, oli see, et ta peab natuke kauem omavanuste islandi lastega mängima ja keelt omandama. Selle peale me oleksime isegi tulnud, aga et nad oma ressurssi olid valmis niimoodi meie peale kulutama, oli meelitav. Ma ei taha teada, mis selle vanahärra töötund maksab, kes mu lapsele Gullfossi kose pilti näitas, küsis, mis pildil on, ja sai vastuseks „meri kukub mäest alla“.
Kui laps vajab spetsialisti hinnangul järeleaitamist, suunatakse ta keeletreeningusse (málþjálfun). See on nagu ravivõimlemine või massaaž või midagi sinnapoole, toimub arengukeskuses ja sinna saab saatekirjaga. Kõik oleks väga peen, kui sinna poleks järjekord aasta aega. Kardetavasti ei ole mul neile aasta pärast sama loomingulise leksikaga last saata.
Iga nelja-aastane laps käib perearstikeskuses ülevaatusel. Võiks arvata, et seal mõõdetakse ja kaalutakse, aga tegelikult on selle visiidi funktsioon põhimõtteliselt sama, nagu СКАЧАТЬ