Название: Minu Hiina. Ettevaatust, nakatab!
Автор: Leslie Leino
Издательство: Eesti digiraamatute keskus OU
Жанр: Книги о Путешествиях
isbn: 9789949511600
isbn:
Ma liigun nagu pilvedes. Sudu, seesama sudu, mis on mind Hivast Ürümchini järjepanu saatnud, on katnud kogu linna, ning viimane pilt, mis mulle enne selle rägastikuga põkku-mist rongiaknast avaneb, on nagu Songi dünastia maastiku-maal, millel Kesk-Hiina mägede teravad tipud lõikavad pilvedelt suuri tükke küljest. Need langevad maha nagu närtsinud õied ja matavad inimesed enda alla. Kas on oodata lund?
Ürümchi on linn, kus ma Hiinas esimest korda jala maha panen. Algsete plaanide kohaselt pidi see jääma ka viimaseks kohaks, sest olin ülikoolis raiunud rauda ja jonninud hommikuni, et ma pean leidma võimaluse minna Xinjiangi ülikooli uiguuri keelt õppima. Kuid pärast nõupidamist hiina keele õpetajaga olin ma reaalsetele oskustele alla vandudes sunnitud minema kõigepealt hiina keelt õppima.
Ai, ma mäletan seda tunnet, seda erutavat tunnet, kui ma melanhoolses meeleolus talveöödel internetist uiguuri keele õppimisvõimaluste kohta materjali otsisin. Jumala käsi, see, millesse mind pandi viieaastaselt külma vee ja sinise tindiga mäkerdamise järel küsimusi esitamata uskuma, tuli välja Xinjiangi ülikoolist. Nägu vahtimas undavat kuvarit ning näpud klõbistamas toiduraasukesi täis klaviatuuril, istusin ma otsekui raudpoltidega kinnitatult oma kääksuval toolil ning unistasin, kuidas ma astun türgilikus kultuuriruumis iga päev välja ülikooli uksest, söön kohalikus uiguuri restoranis läghmän’i, polo’t või samsa’t ning astun, soe naan näpu vahel, ühiselamu poole. Ja ühiselamus? Seal ma õpiksin intensiivselt uiguuri keelt, naudiksin kõrihäälikute katkematut orgiat ning päästaksin pastakasse kokku surutud tindi araabialikus rütmis valgele paberile. Oma tabula rasa’le, ümbersünnile. Ja kuulaksin kohalikust poest kokku ostetud CDdelt uiguuri muusika rütmilisi helisid kuni vaimu nõrkemiseni ja valguse kadumiseni. Öötundideni.
Ma ei tea, kust tuli mulle idee õppida uiguuri keelt. Või miks mul seda üldse vaja oli. Ma pole piisavalt andekas, et saada professoriks ning uurida uiguuri keelt, kultuuri ja ajalugu süvitsi. Ma ei saaks seda keelt ka kellelegi õpetada, olgugi et see on müstiliselt idamaine ning mida müstilisem ja idamaisem, seda popim (hiina keeles öeldakse selle kohta huo ehk tuli) see on. Kuid mulle on vaja midagi praktilist ja püsivat. Mulle on vaja midagi, millele ma saan toetuda ning mis on piisavalt elav ja tänapäevane. Võib-olla ma mõtlesin lihtsalt, et hakkan lääne poolt tulema ning õpin sammhaaval ära kõik suuremad keeled, need viis õit ehk uiguuri, mongoli, tiibeti, hiina ja mandžu? Lihtsalt huvi pärast. Lihtsalt, et täita see atlase kõle pind mälestuste, lugude ja hingega ning lõhkuda see talumatult muutumatu maailm, mis mulle muidu atlasest vastu vahiks. Lihtsalt ühed jooned ja piirid, millel pole keegi kunagi eluga riskides käinud. Ammugi mitte sealt elusana tagasi tulnud. Ma ei seedi seda. Mul on vaja sinna sisse minna, mäluda nõrkushetkedel oma mälestustega neid atlase tühjalt läikivaid lehekülgi nagu leheuss ja ületada piire nagu internatsionaalist pistrik oma lõppematul rännakul.
Ürümchi tähendab mongoolia keeles ilusat karjamaad, mida ta tõenäoliselt kunagi ka oli, kuid mille siluett on praeguseks muutunud Wall Streeti börsiindeksilikuks ilusaks majandusoaasiks. See linn ning üldse kogu Xinjiang on hiinlaste jaoks kui tõeline Taklimakani kõrb, kuhu sa astud sisse, aga kust kunagi välja ei tule; see on nagu kõrbeliiv, mis sind alla neelab.
Siia saadetakse inimesi komandeeringusse nagu kosmoselennule. Siin makstakse rohkem kui sisemaal ning tagatakse kodukohta naastes veelgi parem sissetulek. Ürümchis, selles hiinlaste oaasis uiguuride, kasahhide ja mongolite seas töötades on võimalik teenida plusspunkte. Tõsi, enamik siia tulevaid rändajaid on vaid kauplejad, õnneotsijad või sisemaa põgenikud, kuid kohtab ka väga suuri kõrgelt haritud spetsialiste. Ajateenistus kestab Xinjiangis üldjuhul kaks aastat. Pärast seda siirdutakse tagasi kodukohta ning liimitakse pagunitele mõni lisatärn juurde. Veelgi parem, kui käevangus on kohalik uiguuri tütarlaps, kellega abielludes on võimalik sünnitada uut segaverelist hiina põlvkonda.
Rongijaamast väljudes ei uita ma oma kompsudega pikalt ringi, vaid kukun peaaegu esimesse kõrval olevasse hotelli. 9. korrus, vaatega Tian Shani mägedele. Väsimus niidab mu jalad, vesi viib minema mu mustuse ning mõnus mugav voodi klopib mind kahetunnise uinaku ajal mõnusalt värskeks.
Ma ei ole Ürümchis jalutamiseks väga täpset plaani teinud. See linn on võõras isegi pärast kaardile vaatamist. Vean näpuga mööda kaarti joont ning panen paika mõttelise trajektoori. Oma imestuseks leian, et külastust väärivaid kohti ei ole just väga palju. Õigemini leidub neid vaid kolm: Hongshani mägi, Xinjiangi muuseum ning Erdaoqiao-nimeline suur turg. Kõik asuvad ilusasti põhja-lõunatelje peal, nagu muide terve Ürümchi linn, ning ma saaksin nad kõrvalepõigeteta ühes reas ära külastada. Aga ma ei tee seda. Ma võtan kõik objektid ette kolmel erineval päeval, sest olen otsustanud nendeni minna jala, läbi oaasi tihniku, keset hiina märke ja uiguuri kirja. Ma kõnnin selle linna täielikult läbi!
Millest rääkida tasub? Kindlasti Xinjiangi muuseumist, mis oma modernses kuues on selle Xinjiangi kosmoselennu kujuteldav kaptenisild. Selle ees liugleb lükandvärav, mis minu saabudes on surutud kokku täpselt nii suureks, et vahelt pääseb läbi üks inimene korraga. Siis avaneb suur avar õu, mis on laiem kui ookean ning mille teisel kaldal tõuseb üles uhke massiivne Xinjiangi muuseum. Seest on see veel modernsem. Ma teen suhteliselt kiiresti tervele muuseumile tiiru peale, sest tulin siia tegelikult vaid ühte asja vaatama – muumiaid.
Tarimi muumiad on Xinjiangist lääne maadeavastajate poolt 20. sajandi alguses välja kaevatud europiidsete näojoontega terved inimkehad, millest vanim on peaaegu 4000 aastat vana. Leiukoht asub Taklimakani kõrbe idapoolsel serval, kust leiame Lop Nuri järve. Leiu teeb eriliseks see, et muumiad on tänu Taklimakani kõrbe erakordselt kuivale kliimale ning liiva alla mattumisele hästi säilinud. Oletatakse, et Taklimakani kõrb on täis erinevaid kadunud linnu, mille leidmine on võimatu, sest kõrb on äärmiselt agressiivne ning külaliste vastu vaenulik. Kohalikud ütlevad, et kes siia sisse läheb, see siit enam välja ei tule. Kuid Tarimi muumiad sealt tulid, pärast nii pikki aastaid. Nende kuulsus on jõudnud üle terve ilma ning aeg-ajalt kaovad nad Xinjiangi muuseumi klaaside tagant Euroopa näitusesaalidesse.
Nüüd olen valmis. Mu jalutuskäik läbi Ürümchi on sellega ühel pool ning edasi on suund vaid Pekingi poole. Pärast kaht tundi Ürümchi rongijaamas piletikassa järjekorras lunastan pääsme järjekordsele rongielamusele. Mind ootab ees 48tunnine rongisõit.
AADRESS KORTSUNUD LEHEL
Uus kodu Pekingi hoomamatus kolossaalsuses.
Nüüd ma siin siis istun, aknast välja vahtides, ega tea, kuhu ma täpselt sõidan. Tulin rongi pealt maha, ujusin koos 25 rongivagunist väljunud inimmassiga mööda Pekingi lääne-raudteejaama kaldteid väljapääsu poole ega suutnud langetada ühtegi iseseisvat otsust. Ma olen siin nagu mittekeegi, üks lüli tunglevast massist, mille sisse kaovad ära isegi mu matkakotid. Ma tirisin neid enda poole, kuid tunne oli, nagu tiriksin kogu massi. Sellel kärestikulisel jõel on hukk sama lähedal nagu kallaski. Aga mu päästerõngaks oli mu sünnipärane omadus, nimelt pikkus, mis lasi vaadata üle hiinlaste peade ning juhtida end infopunkti juurde. Nimelt oli mul olemas aadress, kuhu pidin end järgmiseks kuueks kuuks sisse seadma, kuid mul polnud õrna aimugi, kus see asub. 20miljonilise elanikkonnaga linnas mitte just kõige paremate väljavaadetega algus.
Rühkisin läbi massi infopunkti poole, kus teenindaja parasjagu vaidles elavalt ühe tõenäoliselt külast saabunud majanduspõgenikuga, kes talle mõistmatult otsa vaatas. Neid on siin jaamas palju, mis on ka arusaadav, sest lääne-raudteejaama saabuvad rongid Hiina kõige vaesematest provintsidest СКАЧАТЬ