Название: Minu Jakuutia. Disko ja tundra vahel
Автор: Aimar Ventsel
Издательство: Eesti digiraamatute keskus OU
Жанр: Биографии и Мемуары
isbn: 9789949511334
isbn:
Iga korruse alguses oli esimene tuba koristajate varjupaik. Ma ei mäleta enam eriti hästi, kuidas see juhtus, aga ma sain nende kahe vanema vene naisega heaks sõbraks. Me rääkisime aeg-ajalt koridoris trehvates juttu. Nad ei teinud eriti numbrit, kui ma kohvikust kohvi tuppa tõin ja tasse ise ära ei viinud. Lõpuks käisin ma nende konkus ka teed joomas. Tõin neile linnast vahel karbi kommi. Kui ma aga tõin neile Moskvast Jakutskis tundmatut teed Must Pärl, oli meie sõprus lõplikult tsementeeritud. Sõpruse üheks peamiseks väljenduseks nende poolt oli minu toal silma peal hoidmine. „Kui te ära olite, käis too meesterahvas seitsmendast toast teid otsimas,” teatas üks neist mulle, kui ma ühel pärastlõunal linnast tulin. „Too meesterahvas” oli Vene päritolu Ameerika arvutiinsener Nikolai, kes oli võtnud südameasjaks kirjutada Ida-Siberi ja BAM-i18 reisijuhi Ameerika turistile. Teine kord teatas mammi: „Teid käis mingi mees otsimas. Jakuut. Vist ülikoolist.”
Samade koristajate käest sain ma ka esimese sissejuhatuse Jakuutias valitsevatesse reaalsetesse rahvussuhetesse. Kunagi konkus istudes ja teed juues hakkasid mõlemad rääkima elust. „Niipea kui siin suveräänsus välja kuulutati, läksid jakuudid ülbeks. Hakkasid igale poole vaid enda omi suruma. Ja ega nad meid, venelasi, ei salli. Vanasti oli Sterhil normaalne direktor, venelane. Meie tegime tööd ja saime palka. Siis pandi direktoriks aga …” – naine tõmbas sõrmedega silmanurgad üles – „ja nüüd me ei tea, kaua nad meid siin hoiavad. Võib olla kihutavad minema ja panevad oma sugulased asemele!”
Igatahes andsin ma kunagi hiljem Nikolaile nõu, et ta võiks oma reisijuhti kirjutada: „Kui tahate Venemaal hotellis normaalselt elada, siis katsuge oma korruse koristajaga sõbruneda. Kinkige talle karp šokolaadi või siis teed ja küpsiseid. Pärast seda hoiab koristaja teie toal ja asjadel isiklikult silma peal.” Kui Nikolai hiljem mulle oma raamatu saatis, siis selgus, et ta polnud seda sisse pannud. Mina ise katsun Venemaa hotellides aga niimoodi käituda. Väike naeratus, pakk teed ja kerge jutuajamine ei võta tükki küljest, küll aga võite iga kell rahuliku südamega linna peale minna, ilma et peaksite muretsema tuppa jäänud asjade turvalisuse pärast.
Ma arvan, et esimene Jakuutias veedetud kuu möödus mul eufooriasarnases seisundis. Kõik oli kuidagi ebareaalne, nagu eriti odavas B-kategooria road movie’s19. Olles pidanud aastaid järgima Saksa ülistruktureeritud ja üle hierarhiseeritud ühiskonna elustiili, joobusin ma vabadusest teha, mida tahan, süüa, mida, millal ja kuidas tahan. Saksamaal pannakse poed tavaliselt kell seitse õhtul kinni. Kui ma Jakutskis tahtsin öösel kell kaks pudelit õlut või Bulgaaria salatit, pidin hotellist lihtsalt välja minema, kõndima vajaliku putkani ning hoplaa! – olemas see asi oli. Ma ei pidanud toitu või jooki varuks ostma, sest see oli kogu aeg saadaval ning seetõttu ei tundnud ma sundust pidevalt mõtelda, mida õhtul süüa tahan. Mulle meeldis käia söömas ka töölissööklas nimega Vihr, mille punase tähega sinine silt minus kohutava nostalgia tekitas. Nende menüü oli veel nostalgilisem, sisaldades värskekapsasalatit, tatraputru hakklihakastmega ning sardelle hapukapsaga. Alla võis võtta proletaarse sada grammi. Personal oli nõukogulikult kivistunud nägudega ja tõre, ent toit oli alati värske ja maitsev. Odav ka. Mul hakkas tasapisi tekkima mure, kuidas ma oma uuringurahad korralikult läbi lüüa saan. Õnneks sai finantsseisukorda tasakaalustada hotelli baaris mõne viski joomisega, see maksis sama palju kui mitme päeva täistoitlustamine.
Omaette mõnu oli isegi korraliku kohvi puudumine. Praegu on Jakutsk täis espressobaare, ent kümme aastat tagasi oli linnas täpselt kolm kohta, kus müüdi naturaalset ja joodavat kohvi. Kõikjal mujal pakuti erineva kangusastmega lahustuvat kohvi. See tegi kohvi joomise eriti nauditavaks. Kohvi joomine ei olnud mitte rutiinne musta joogi kõrist allakallamine, vaid minu isiklik rituaal hea tuju loomiseks. Tavaliselt ostsin ma värske ajalehe ning seadsin sammud ühte neist kolmest kohvikust. Kõik kohvikud erinesid teineteisest ning seega sõltus kohviku valik minu tujust. Otse Sterhi kõrval oli laste jäätisekohvik nimega Oasis. Sisustuselt meenutas see koolipuhvetit, ühes seinas lett klaasialuste kookide ning jäätistega, teises neljased lauad. Millegipärast oli sellel kohvikul leping Pauligiga ning neil müüdi paarikümmet erinevat kohvijooki espressost jääkohvini välja. Selles kohvikus tundsin ma ennast kõige enam eurooplasena. Seal käis oma hommikukohvi joomas enamik sel hetkel Jakutskis elavaid välismaalasi, keda oli vähe ning kellest enamik oli tumedates rätsepaülikondades teemandiärimehed. Välismaalane sarnaneb Venemaa kolkas koeraga. Me tundsime teineteist kaugelt ära ning sabaliputamise asemel tervitasime teineteist kerge peanoogutuse või siis sõbraliku pilguga. Me moodustasime nagu omaette vennaskonna, sest me kandsime teistsuguseid riideid, kõndisime teistmoodi, me olime natukene kohmetud ja tundsime ennast sisimas ebakindlalt. Peale selle ühendas meid vaid meile mõistetav rituaal – tarvidus juua hommikul tass head kohvi. Sellepärast hakkas Oasis kümne paiku täituma välismaalastega, kes tulid pärast hommikusööki ning enne asjaajamisi tassi või kahe aurava aromaatse Soome kohvi järele. Et ülejäänud päeval juua kas teed või ülesuhkurdatud lahustuvat kohvi. Oasis eksisteerib suhteliselt räpase mängupõrguna siiamaani, kohvi seal aga enam ei ole.
Teine koht oli Dõgõn Tarhani hotelli kõrval oleva suure hoone teisel korrusel asuv pitsakohvik Vivaldi. Legend väidab, et see koht tehti selleks, et Dõgõn Tarhani hotelli itaallastest ehitajaid toita. Oli, kuidas oli, ent nüüd sushi-restoraniks ümber spetsialiseerunud Vivaldis oli toona väga hea pitsa, mis andis julgelt silmad ette enamiku Euroopa pizzeria’de saapatallasarnasele toidule. Et selles kohvikus sai suitsetada, oli mul sinna väga palju asja just talvel, kui väljas temperatuur alla 50 miinuskraadi langes. (Kujutage ise ennast ette tassi hommikukohvi pärast läbi polaarkülma linna rühkimas!) Vivaldis käisid koos kohalikud uusrikkad, seal sai vaadelda Jakutski õnnelikke ja edukaid. Pitsasöömine Vivaldis oli tol ajal midagi staatusesümboli sarnast. Sellepärast sisenes kohalik eliit Vivaldisse viimseni üleslööduna (võrdluseks minu väljaveninud teksad, aga mina olin välismaalane ja seega oli see minu puhul lubatud). Eneseteadlikult ning demonstratiivse ükskõiksusega istusid nad laua taha, et siis kõva häälega endale pool menüüd tellida. Raha ei tohtinud sellises kohas probleem olla ning raha olemasolu rõhutati valjusti tellimusi andes. Kuulge, kellel on kõrvad! Vivaldis oli lõbus istuda ja seda poosetamist jälgida, aeglaselt espressot juua ning kõrvale suitsu teha. Peale selle leppisin Vivaldisse kokku ka ärikohtumisi, see oli keset linna ning kergesti leitav.
Ja siis oli veel kohvik Margarita, mille avastasin ühel oma esimese kuu linnatundmisretkel. Tegemist oli täiesti tavalise kohvikuga Lenini prospekti ääres. Ukse kohal oli sepistatud tähtedega kirjutatud kohviku nimi, ruum oli hämar ja seinad olid kaetud sama laudkattega nagu Eesti esimestel kooperatiivkohvikutel perestroika ajal. Sama ebamugav nagu vanades kooperatiivkohvikutel oli ka Margaritas. Laudu eraldasid üksteisest rinnakõrgused piirded, pingid olid kõvad, teenindus tõrjuv ja külm. See oli sobiv koht, kui tekkis tahtmine minna rahva sekka. Päeval käisid seal väikeametnikud kiiresti einetamas, õhtuti võtsid samad isikud ja töölisnoored prae kõrvale ka napsi. Ventilatsioon puudus või oli katki, igatahes oli õhk liikumatu ja tihke kõigest muust kui osoonist. Tavaliselt mängis mingi imal popmuusika. Kui poleks olnud kohvi, siis teist korda ma üle selle pugeriku läve ei oleks astunud.
Tagantjärele on tunne, et olin Jakuutias algul nagu võõrale planeedile sattunud Robinson kummalises uneluses. Iga asi üllatas, aga oli kuidagi tuttav. See linn rokib täiega, oli mu otsus, kui leidsin aega elu üle järele mõelda.
ÕPIPOISINA PÕDRAKASVATAJATE JUURES
Olime koos Sõrovatskiga lõpuks Jakutskist tundrasse jõudnud ja iga päev pandi mind siin nähtamatult proovile. Kas kauge külaline tuleb toime loomade nülgimise, kajakate laskmise ja põhjapõdral ratsutamisega? Või kukub ta läbi?
СКАЧАТЬ
18
BAM – Baikali-Amuuri magistraalraudtee.
19